I centrum för vår existens finns en stark kraftkälla.
Solen.
Den ger oss värme och ljus och driver livets maskin.
Det är näringskedjan. Vi är alla en del av den.
Oavsett vem man är, även om man älskar kött,
så började middagen med att växter förvandlade solljus till föda.
Så vi är alla...
...soldrivna.
Kanske de gamla egypterna gjorde rätt i att dyrka solen.
I fyra miljarder år har solen gett liv åt allt, på land och i havet.
Rover 1, vi är vid väggen och påbörjar nedstigningen.
Jag heter Dijanna Figueroa. Jag är doktorand på UC Santa Barbara.
- Det här är coolt. - Vi påbörjar nedstigning.
Jag har ett av världens häftigaste jobb.
Kolla in korkskruvarna.
Jag är marinbiolog.
Jag studerar de fantastiska organismerna på havsbotten.
Det finns inget jag hellre gör.
Väggen är fantastisk.
Vi är på gränsen för fotosyntes.
Ljuset försvinner nu.
Man förlitar sig helt på teknologin i bubblan
när man går ner på djupet där allt är främmande.
- Titta på all krill. - Herregud.
Vi är i krillens paradis.
Det är otroligt.
Jag ser inte mycket liv. Gör du?
Nej, vi är utanför den fotosyntetiska zonen.
- Som att vara på månen, va? - Absolut.
Jag ser en hårstjärna.
Dijanna, vi ser en hårstjärna. Äntligen en invånare.
De flesta djuren här nere är suspensionsätare.
Utan ljus från ytan är det inte mycket som kan överleva.
Men det finns platser i havet dit solen aldrig nått,
inte sen världens begynnelse, ändå frodas otroliga livsformer.
Så när jag inbjöds att följa med på expeditionen,
tackade jag ja.
Vi ska dyka vid revet. Mir 1 sjösätts.
Vi har ett huvudområde...
Jag är Jim Cameron och jag älskar sånt här.
Utforskning. Äkta utforskning på djupa havet.
Det är mer spännande än specialeffekter.
Djuphavsexpeditioner påminner om rymdresor.
Så varför inte kombinera yttre och inre rymden?
Vi anlitade marinbiologer, men även astrobiologer och rymdforskare.
Därför är rymdforskare här, långt från närmaste land.
För nere i mörkret finns de mest underliga livsformer som upptäckts.
Två fartyg, fyra bemannade miniubåtar,
fyrtio dyk på tio platser i både Atlanten och Stilla havet.
Jag gillar stora projekt, men detta var enormt.
Vi går ner tillsammans och försöker hålla ihop.
Om vi tappar förbindelsen, använder alla samma frekvens.
Några på ryska, på engelska, och jag vill kunna se...
Vi skulle gå ner med fyra miniubåtar,
så att två MIR:ar och två Rovers kunde mötas på botten.
Det hade aldrig gjorts tidigare.
Dr Anatolij Sagalovitsh arbetar på den ryska vetenskapsakademin.
Vi har jobbat ihop i nästan tio år.
Vi är äventyrare.
Det är hans fel, för vi gjorde Titanic -95 och -01, och Bismarck.
När vi var vid Bismarck, sa Anatolij:
"Vraken är intressanta, men gör nåt verkligt."
"Vi måste utforska på riktigt."
Zhenja Tshernjajev är rysk MIR-pilot.
Han har kört miniubåtar i över 20 år.
Det viktigaste med båten är sikten på 320 grader.
Sikten gör Rovern unik,
men den kan inte gå ner lika djupt som MIR:en.
Så vi ska bara använda dem i Atlanten.
Vi hade även Jake, den fjärrstyrda roboten,
som vi använde vid både Titanic och Bismarck.
Jake hade modifierats med griptänger.
Min bror Mike är Jakes uppfinnare och pilot.
Han skulle navigera Jake runt de vulkaniskt aktiva öppningarna
utan att smälta honom.
Vi skulle förhoppningsvis få se varelserna på nära håll.
Vi har kollat däcket. Allt är undanröjt.
Min andra bror var också med oss.
JD var säkerhetsansvarig på Ares.
Eller som han sa: "Skitjobb nummer 27."
Vi sjösätter enligt reglerna. Hon först, sen hon.
Uppstigning fastställs av Jim från botten.
Vi valde Ares för hennes stora A-ram i aktern.
De massiva cylindrarna kan lätt lyfta miniubåtarna.
Det är ett säkert sätt att lyfta större laster.
Det testades för att allt skulle klaffa vid nedstigningen.
Alla stationer, nu kör vi.
Var observanta och håll koll på de andra ubåtarna.
Det blir tufft, men vi grejar det.
Då kör vi.
Äntligen igång.
Och mitt i Atlanten, hundratals mil från land...
...skulle vår lilla expedition skriva historia.
Vi är igång.
Lugnt och fint.
Nu rullar det, va?
Det var i alla fall planen.
Stopp!
Lima Charlie, problemet är A-ramen.
Jag meddelar när det är löst.
För en dryg timme sen hade vi ett säkerhetsstopp.
A-ramen är defekt.
Cylindern är trasig. Allt tvärstannade.
Bultarna är utslitna. Och färgen lossnade.
Det hände där med.
Vi är mitt ute på havet med en trasig A-ram.
Det ser illa ut. Hur ska du fixa det?
Ringa reparatören och be honom svänga förbi?
Det är inte kört än, men vi måste lösa det.
Om den inte kan lagas och vi inte kan sjösätta,
är expeditionen över.
Man måste räkna med risken.
Man måste se till att man tänkt på precis allt.
Då har man eliminerat nio av tio saker som kan gå snett.
Så när den tionde saken inträffar, kan man glömma allt annat.
Din idé att skära bort relingen är den bästa hittills.
- Skär bara bort sidan. - Jag hör med kapten.
Plan B.
Vi borrar inte i natt. Folk har varit uppe sen 4.30.
Det visade sig att den enda lösningen
var att lyfta ubåtarna med kranen och sänka ner dem.
Kranen är 10-15 meter ovanför miniubåtarna.
Börjar ett objekt svinga går det inte att stoppa det.
Det liknar en rivningskula. Får den fart, är det kört.
Det handlar om 2-3 meter...
Jim skrev en handbok över det bästa sättet att sjösätta ett fartyg.
Vi valde fyra greppunkter,
liksom åtta olika fästpunkter för att undvika gungning.
Vi övade hela natten.
Följande gryning var vi redo att försöka.
Det senaste dygnet har vi byggt om hela systemet.
Vi skar bort den väggen och riggade om alla taljor.
Vi har cirka 20 riggfästen. Jag måste kolla alla.
Om ett fäste, från vinschen till självaste kabeln, går sönder,
mister vi inte bara ubåten, vi kan mista nån på däck.
Jag granskar alla trissor.
Keldysh, vi har klartecken.
Vi inleder sjösättningen om 15 minuter.
Uppfattat. MIR 1 sjösätts nu.
Få se kranen.
- Stuva in det. - Hej då.
Lossa remmarna.
Fortsätt.
Kontrollen till Keldysh. Nedstigning påbörjad.
Ta farväl till ytan.
Det här är bäst.
Vi är redo att gå ner.
SO, Rover 1.
Vi påbörjar vår tandemnedstigning.
Kameran har klar bild.
Då kör vi. Och tre, två, ett...
- Ventilera. Kör. - Vi ventilerar nu.
Fullt ös. Nu kör vi.
DEN SJUNKNA STADEN ATLANTISKA RYGGEN 870 M
Nedstigningen till den sjunkna staden tar cirka 30 minuter.
Man har gott om tid att begrunda uppdraget.
Jag heter Loretta Hidalgo. Jag är utforskare.
Rover 1, detta är Rover 2. Vi hör er tydligt.
Mitt mål är att en dag utforska rymden.
- Urläckert. - Vi är på 840 meter.
Rover 2 här. Vi är på 840 meter. Vi har nått botten.
Strukturerna är jättevackra.
Där är mötesplatsen och de är där.
MIR 2, detta är Rover 2. Uppfattat?
Svar ja, Rover 2. Vi ser er klart.
Vi gjorde nåt som ingen annan gjort.
Det var första gången som fyra miniubåtar hade dykt ihop.
Vattentrycket på 900 meter är ofattbart.
En hink vatten är 30 cm vatten.
Föreställ er att vara under 900 m vatten,
med tyngden av alla hinkar på dig och ubåten.
Inget människan utvecklades för.
Loretta, meddela Mike att vi är redo för roboten.
MIR 2, är ni redo för roboten?
Vi förbereder.
- Där är den. - Ja, där är Jake.
Ser du tråden? Han liknar en spindel.
Jag drar lite åt vänster och sen tillbaka till höger.
Vi sprängde verkligen gränserna i den här extrema miljön.
Det kändes som om jag transporterats till framtiden.
Hej, robot!
Att jag var i rymden och såg en annan farkost närma sig.
Hej, Mike. Släpp ut mig.
Svar ja.
Jag går in här, så nära som möjligt.
- Ser du strukturen? - Vackert.
Mike, gå till höger, cirka 30 grader, och framåt,
så ser du ett propellerblad på kanten av klippan.
Det är så vackert. Det känns som jag är där.
- Gillar du det här? - Jag älskar det.
Jag måste gå upp lite. Det går rätt bra.
Strömmen är lite starkare än jag trodde.
- Jösses! - Hej, din baddare.
Han säger: "Jäklas inte med mig."
Herregud!
Kevin Hand är astrobiolog. Han är en underbar kille.
Man kan ställa två frågor om liv på planeten Europa.
Kan livet ha uppstått på Europa?
Astrobiologi är vetenskapen om liv utanför jorden.
Men då Kevin inte har några främmande varelser att analysera än,
gör han det näst bästa:
undersöker livet i den extrema djuphavsmiljön.
Han är en teoretiker som aldrig varit till havs
eller i en miniubåt på väg ner till havsbotten.
Då var det dags. In i det okända.
DEN SJUNKNA STADEN ATLANTISKA RYGGEN 870 M
Den går ner i en evighet.
MIR 2 är rakt ovanför oss.
Inte många ser MIR 2 ur den här vinkeln.
Det är fantastiskt.
Allt är så mycket större än jag hade föreställt mig.
Det är helt otroligt.
Det är en enorm kalkstruktur. Helt ofattbart.
Det varma vattnet bildar stalaktiter.
Upp och nedvända stalaktiter som avlagrats under flera millennier.
Det intressanta är att man inte behöver platt-tektonik.
Så länge vattnet reagerar med jordmanteln.
Då får man serpentinreaktionen
som alstrar värmen som bildar de fenomenala systemen.
- Vill du fortsätta till toppen? - Uppfattat.
Vattnet är varmt här uppe.
Man kan se vätskan stiga.
Helt otroligt.
Vi har nu teknologin att säkert utforska havets djup.
Det är rätt sprött.
Titta där.
- Vi har en sten. - Vi har ett prov.
Rover 1, detta är Rover 2...
Herregud! Kolla där. Milda Moses!
- Stanna där. - Kevin, ser du?
Kolla in den. Det är helt otroligt.
Försök lysa upp den.
Herregud! Det är otroligt.
Kolla in den. Helt otroligt.
Hur lever den?
Hur fungerar en sån varelse? Det är fenomenalt.
Vackert.
Jättevackert.
Ser du mönstret? Det är otroligt.
Jag har ingen aning om vad det är.
Det här är det bästa. Man ser nåt nytt varje gång.
Man kanske ser nåt som ingen sett tidigare.
Ser du den? Världens fulaste fisk.
Han har fötter. Han har små tåsockor.
Man ska alltid förvänta sig det oförväntade.
Kolla in bläckfisken. Den är enorm.
Titta. Ser du den?
Helt fantastisk.
Kolla in fisken.
Vi har en Dumbo. Vi hoppades på det.
Vilket vackert djur. Titta där.
Den dansar.
Vilken fantastisk varelse.
Man kan titta på honom hela dan. Han ser ut att glöda inifrån.
MIR 1, detta är Rover 2. Uppfattat?
Det kommer och går. Ibland ja och ibland nej.
Uppfattat, Mike.
Vi tappar kraft och måste lämna botten.
Jag får inte kontakt med Vince.
Vi måste gå upp.
Zhenja, vi måste gå upp.
Han försöker säga nåt.
- Titta ut. - Jag ser honom inte.
Kan du kontakta ytan?
Han säger: "Upp och över"?
Meddela ytan att vi stiger upp.
Zooma in. Försök läsa lappen.
"Kontakta ytan, måste stiga upp." Vi kontaktar dem nu.
Ares kontroll, Rover 2 lämnar botten
vid X minus 244, Y minus 25,
djup 741 meter.
- Hur gick det, Jim? - Vi fixade det.
Det var fenomenalt. Läget?
- Vad såg du där nere? - Det var otroligt.
Det var en enorm... Manet?
- Nån sorts geléaktig... - Den var massiv.
Vi tror att den åt...
...ampipoderna, planktonet och kopepoderna som...
Satt på lyktorna?
- Hur funkar det? - Vet inte.
Men de är där, så det funkar.
- Livet är rätt coolt. - Helt fantastiskt.
Välkommen tillbaka, Kevin.
Team Rover!
Jag heter Maya Tolstoj.
Jag är marinseismolog på Lamont-Doherty Earth Observatory.
Jag studerar undervattensvulkaner och jordbävningarna som de skapar.
Jag försöker förstå hur jordens yta bildades.
Jag ska placera ut seismometrar på havsbotten.
De registrerar jordbävningar och andra ljud på havsbotten.
Ljuset når inte ända ner.
Så ljuden gör att vi kan se havsbotten
och själva oceanskorpan, såsom ljuset låter oss se ytan.
Vi sänker ner instrumenten och de samlar in information.
Jag brukar inte dyka i mitt jobb.
Så det var spännande att se miljön som jag jobbat med i tio år.
- MIR 2, uppfattat. - Vi har bild. Vi är på väg in.
- Ser du dem? - Ja, utanför fönstret.
Det liknar ett rymdskepp.
Det är otroligt, som en annan planet.
Det är en otrolig värld, så viktig för planeten.
Två tredjedelar av världsytan skapades där
och vi vet fortfarande så lite om det.
Ser du hur glasaktiga de är?
De svalnade jättesnabbt och blev till glas.
Det kallas obsidian. Det finns knappt nåt sediment.
Det är jättefärskt. Skorpan är helt ny.
Tänk att vara här nere när det blir utbrott.
Magma som sipprar ut i det iskalla vattnet.
- Ofattbart. - Det måste vara coolt.
I några sekunder innan man dör.
Jag saknar min son. Han är fem månader gammal.
Det var ett svårt beslut att följa med hit.
Men det är viktigt att studera ett sånt otroligt fenomen i havet.
MIR 2, fortsätt uppåt.
Öppningarna finns överst på kullen.
Där är den.
Över hela världen, rakt genom oceanerna,
finns dessa sprickor,
där jordskorpan helt enkelt har spruckit.
Ovanifrån ser havet normalt ut.
Men 3 km ner flödar lava ut ur sprickorna och stelnar till berg.
När vattnet når magman under den nya skorpan,
blir det hetare än kokhett.
Men det kan inte koka på grund av det enorma trycket.
Så det kastas upp.
När det når det kalla havet, kondenseras mineraler,
vilket bildar öppningarna och den svarta röken.
Den svarta röken är en blåslampa med superhett vatten.
Vi ska ta ett vattenprov från en av öppningarna.
Uppfattat. Det är bra.
Vi går in så nära vi kan.
Öppningarna uppnår 390 grader.
Det kan smälta fönstren på miniubåten.
Det är inte bra.
Kom ihåg: smält inte fönstren.
- Vi är nära den svarta röken. - Det är lite för nära.
Vi närmar oss plymen.
- Rakt under båten. - Backa.
Jag backar.
Det är normalt. Vi brukar köra rakt in i dem.
Vi var precis över den. Det var lite läskigt.
Det är coolt.
Geologi är fascinerande, men det är inte därför jag är här.
SNAKE PIT ATLANTISKA RYGGEN 3 500 M
Vi är på botten, på 3 526 meters djup,
och ovanför Moose-strukturen.
Platserna besöktes av geologer för 25 år sen,
och de sökte inte efter liv.
Men det var inte förrän de såg med egna ögon...
"Herregud. Det finns liv här nere och det är vackert."
Det är ett helt ekosystem.
Fantastiskt.
- Kolla allt hett vatten. - De är mitt i flödet.
Kolla här.
Det är flytande eld och de dansar bredvid.
De leker verkligen med elden.
Vetenskapsmännen förbluffades.
Hur kan djuren leva bland giftiga kemikalier
under stort tryck och i extrema temperaturer,
från iskallt till kokande, så nära inpå?
Hur klarar sig ett helt ekosystem utan solljus?
De frodas dessutom.
Ofattbart.
Den största biomassa jag nånsin sett.
Himmel och pannkaka.
De är mitt i flödet och njuter av den hydrotermala vätskan.
Titta hur de svärmar. De älskar röken.
Öppningarna försåg livets energi.
Den kom från kemikalier som upplösts i vattnet, inifrån jorden.
Inte fotosyntes, men kemosyntes.
Det var en helt ny livsform som inte behövde solljus,
bara vatten och värme.
Partyt har pågått i flera miljarder år.
Det kommer att fortsätta så. Det angår inte oss.
Solen kan slockna i morgon och de bryr sig inte.
Att utforska och upptäcka ekosystem
som inte är beroende av solen,
antyder att det kan finnas liv på andra platser.
Vart det än finns vatten på jorden, finns det liv.
Det är rätt enastående.
Om vi hittar vatten nån annanstans, kommer vi att finna liv?
Det vet vi bara om vi börjar leta.
NASA planerar ett uppdrag som kallas Jupiter Icy Moons Orbiter.
Sonden är 25 m lång och den längsta som nånsin skjutits upp.
Kärnreaktorn ska driva jonmotorer och en stor radar.
Vi kan titta ner genom isen på Jupiters tre största månar.
Först ska den studera Callisto, sen Ganymedes.
Det är märkliga månar, de största av Jupiters 61 kända månar.
Callisto och Ganymedes består av is och sten
som kan dölja oceaner långt under ytan.
Längre in finns Io, som är en måne av eld, inte is.
Dess instabila bana gör att den deformeras.
Det intensiva tidvatten- pumpandet drar i månen,
vilket genererar friktion som blir till värme.
Den värmen driver solsystemets största aktiva vulkaner.
Det är ideliga utbrott, floder av lava
och vulkaniska plymer som skjuts upp i rymden.
Men pärlan i Jupitersystemet, när det gäller sökandet efter liv,
är Europa, där eld och is förenas i en perfekt harmoni.
Forskare är rätt säkra på
att det finns en ocean under Europas isiga yta
med dubbelt så mycket vatten som det finns på jorden.
Tidvattenfriktionen förhindrar att vattnet fryser.
Och förser möjligen energi för liv.
Samma sorts liv som finns på havsbotten här på jorden.
GUAYMAS SÄNKA ÖSTRA STILLA HAVET 2 100 M
Ser du allt det gula, vita och orangea?
Det är en enorm koloni av mikrober.
Det är vidsträckta fält av bakteriemassa.
Titta där. Som att se tillbaka i tiden.
Några miljarder år.
Hydrotermala öppningar har funnits på jorden sen oceanerna bildades.
Det kan ha varit här som själva livet började.
Skopa upp lite av toppskiktet och lite sediment därunder.
Förträffligt. Fint prov.
Man ser alla trådar som utgör mattan.
Extremofiler är livsformer som trivs i extrema temperaturer
och tryck och strålning.
Miljöer som är dödliga för oss.
Vi kunde inte ens föreställa oss dessa mikrober
när vi började studera var det kunde finnas liv.
Om vi hittar nåt på Europa är det nog nåt liknande.
Om vi ska hitta bevis för liv på en annan planet,
måste vi först hitta bevis på vår egen planet.
Pan Conrad var vår mest erfarna astrobiolog.
Hon är från Jet Propulsion-labbet och gör vetenskap roligt.
När man var liten lekte man att man åkte ubåt.
Det var det här.
Hur coolt är det här? Mycket bättre än kartongen.
GUAYMAS SÄNKA ÖSTRA STILLA HAVET 2 100 M
Tolja, gå närmare strukturen.
Det är Mushroom Planet. Det ser ut som en svamp.
Bedårande, som en spegel.
Det heta vattnet bildar en yta.
Det är jättecoolt.
Ser ni hur bakterierna växer längs kanten, mitt i flödet?
Det är bakteriemattor.
Vissa molekyler i levande organismer glöder när de träffas av en UV-laser.
- Ska vi avläsa fluorescensen? - Det är ett utmärkt ställe.
Med vår detekteringsutrustning kan vi peka på en klippa och säga:
"Det finns bevis för liv där."
Vi släcker.
Jag börjar mäta nu.
Lasrarna skjuter.
Vi har starka signaler. En massa ultraviolett strålning.
Intressant, doktorn. Men finns det liv?
Det finns definitivt organiskt liv.
Det är viktigt att studera jordens extrema miljöer
innan man går ut i solsystemet och söker liv.
MIR 2, uppfattat?
Varsågod.
Jag heter Kelly Snook. Jag arbetar på NASA.
Jag är planetforskare.
Jag studerar utforskningsprocessen.
Rover 2 och MIR 2...
Jag lär mig hur man använder jorden
som en övningsplats för att resa till andra planeter.
Så jag sökte analoger.
Du grejade det.
- Den sitter i korgen. - Fullträff från mittlinjen.
De har bakterier så jag bad Anatolij plocka upp några.
De flesta var på ett fartyg för att forska eller filma.
Jag var på Mars och de som var på havsbotten,
befann sig på Mars yta.
Allt vi gör i havet är tio gånger svårare än förväntat.
Så Mars-operationen är inget undantag.
Förhoppningsvis fungerar kommunikationen...
I mitt team ingick Megan McArthur från NASA Johnson Space Center
och astrobiolog Tori Hoehler från NASA Ames Research Center.
Vi undersöker hur människan och teknologin
kan förbättra forskningsarbetet på månen och Mars.
Kombinationen av vetenskap och teknologi,
särskilt i havet, liknar rymdutforskning.
Ubåtarna liknar Marsrobotarna,
så detta var en möjlighet att lära oss mer om rymden.
Fortsätt, Roberto.
Försök hitta mikrobiala mattor intill öppningen...
Vi måste konfigurera MIR:arna...
Jag pratade med NASA och de bad oss skaffa speciella stenar.
Jag bearbetade dem och tog med dem till jorden.
Den är full av bakterier. Det vita är troligen svaveloxider.
Såna likheter hjälper oss att utforska månen och Mars.
Behöver vi manipulatorer som på MIR:arna? Troligen.
Och hur ska vi hantera de tekniska felen
som säkerligen uppstår under en längre rymdresa.
Sätt på det du stängde av.
Rover 1 till MIR 1, vi har mist vår horisontella styrraket
och vår attitydreglering, så vi måste avbryta.
Alla incidenter, planerade och oplanerade, genererar nyttig data.
Jag studerar hur människor använder teknologi.
Teknologin kan vara enkel, men inte i rymden eller på havsbotten.
Går det? Nej.
- Kan du rotera mer? - Den är på kanten.
Du grejar det. Kan du rotera mer?
- Gick det? - Nästan.
Bra. Du grejade det. En utanför, en i.
Ju mer vi kan använda teknologi i vår forskning,
desto effektivare kan vi utforska solsystemet.
Det känns som om jag sitter i ett rymdskepp.
Du är i världens bästa rymdskepp för att utforska planeten.
Människans upplevelser i miniubåten intresserar oss mest.
Det är Marge Simpsons frisyr.
Det är inte bara hårdvaran,
utan kommunikationen mellan människor och robotar,
för forskarna är länken mellan teknologi och det vi studerar.
Fortsätt till höger, för vi har knappt bild.
Och strömmen är stark.
Det ska inte vara lätt, eller hur?
- Vad är det för fisk? - Var inte rädd.
Plocka gärna upp några sulfidstenar.
Det är tekniskt svårt att plocka upp stenar från botten.
Hur utför människor enkla uppgifter i svåra miljöer?
Strömmen är stark. Greppa den.
Den har den.
Håll i den, gumman.
Du har den, om än knappt. Lägg den i karusellen.
En uppgift som tar några minuter på jorden kan ta flera timmar på Mars.
Varje steg är en utmaning.
Lite mer till höger, några centimeter.
Vi kan inte skicka 150 personer till Mars. Vi skulle nog skicka sex.
De skulle ansvara för all forskning på ytan.
De skulle företräda alla på jorden som är intresserade.
Mars är den självklara platsen att söka efter liv på,
för både jorden och Mars har rikligt med vatten.
Och en av livets förutsättningar är ju vatten.
Mars i dag är torr, kall och till synes död.
Men så såg den inte ut för länge sen.
Om det fanns liv på Mars och det skedde en omvälvning...
Baserat på vad vi vet om extremofiler,
så borde liv kunna förflyttas från Mars till jorden med en sten.
Det är möjligt att det kan överleva den långa resan.
Vi kanske är marsianer eller från ett helt annat solsystem.
Vilka skulle offra tio år av sitt liv för att resa till Mars?
Vad skulle du säga till din man?
"Jag blir bara borta i fem år och jag e-postar varje dag."
Det är en laddad fråga.
Jag sträckte upp handen utan att tänka på livet hemma.
Min man, katt, mamma och pappa...
Han skulle nog låta mig åka.
Vi har alla ett behov av att utforska,
och om nån vi älskar får möjligheten att göra det,
så stöttar vi nog dem.
Efter en månad på Keldysh,
är det lätt att låtsas att du är på väg till Mars.
Du är långt hemifrån i en trång miljö med en grupp människor
som är där av samma anledning som du.
De är där för att utforska.
Ryssarna visade oss sina instrument.
De har ett redskap som kan ta alla prover.
Vissa saker är fiffiga, eller enkla som Nikolai-grytan,
en kastrull som vi stal från kocken Nikolai.
Det är härligt att vara här.
Vi får uppleva deras kultur och lära oss deras metoder.
Det är en fantastisk arbetsmiljö.
Det för människor samman.
Din...lunch?
Expeditionen fångade den andan.
Vi stod inför en svår uppgift
och vi samarbetade för att utföra den.
Kommunikationen...
Nej, framåt.
Hasta la vista, baby.
Viktor har övat.
Det bästa med rysk kultur är kombinationen av lek och jobb.
Jag läste ryska för jag ville jobba med det ryska rymdprogrammet.
Och Keldysh påminner om en uppskjutningsramp.
Astronauter säger att teknikerna är de verkliga hjältarna.
De ser till säkerheten.
Vår expedition fångade den andan.
Starta motorerna.
När vi var till havs var två utforskare på väg till Mars.
Spirit anlände först med en hastighet på 20 000 km/h.
Opportunity anlände några veckor senare.
Landningen var inte lätt.
Vi befinner oss på 7 620 m...
Vi färdas i 280 km/h. Vi närmar oss vår sluthastighet.
Avskiljning har detekterats.
Ingen signal för tillfället...
Vi är på Mars!
Utrustade med stereoskopiska kameror
och massor av geologiska och kemiska instrument,
var expeditionens uppdrag tydligt:
att bevisa att det funnits vatten på Mars
när förhållandena var mer gynnsamma.
Man kan lära sig mycket av sten om man vet var man ska leta.
Opportunity hittade rätt.
Berggrunden var full av hematit,
en järnbärande mineral som bildas tillsammans med vatten.
Sen upptäcktes jarosit,
en mineral som tyder på att stenarna legat i surt grundvatten,
eller i en miljö med varma källor, som Yellowstone National Park.
Andra ledtrådar var hålrum där saltkristaller upplösts
och räfflade sedimentmönster som tyder på rinnande vatten
under flera tusen år.
Och blåbären, pyttesmå hematiter, som eroderats från stenar.
På jorden bildas såna i vatten över tiden.
Både Spirit och Opportunity bekräftade var det funnits vatten,
men de kunde inte visa var vattnet finns nu.
Den uppgiften föll på Mars Odyssey Orbiter
som upptäckte stora mängder is,
strax under ytan, med de största mängderna vid polerna.
År 2008 kommer Phoenix att landa på Mars.
Byggd på reservdelar, ska den landa på dess nordpol.
Och för första gången...
ska en sond inte bara skrapa på ytan.
Phoenix ska gräva djupt i permafrosten
och känna av marsianskt vatten för första gången.
Allt vi lär oss om Mars gör det mer spännande.
Vi vet att det funnits vatten och vulkaner.
Alla livsingredienser finns där. Därför fortsätter vi söka.
Det är inte det enda sättet som vi söker liv i universum på.
Allt matchar. Det står "SETI Institute" på skjortan och på din bärbara.
- Det är lite överdrivet. - De gav den till mig.
Jag tillhör Search for Extraterrestrial Intelligence Institute.
Och SETI försöker detektera signaler
från avlägsna civilisationer runt andra stjärnor.
Frank Drake, en av grundarna,
skrev ner nåt som kallas Drake-ekvationen.
Den inkluderar faktorer som fraktionen av stjärnor med planeter,
fraktionen av beboeliga planeter där liv uppstår,
fraktionen av liv som utvecklas till intelligent liv
och börjar använda verktyg
och kan kommunicera med andra civilisationer i galaxen.
Den sista faktorn är tiden en sån civilisation kvarstår.
Samtidigt som vi utvecklar teknologin
att kommunicera med varelser på en annan planet,
utvecklar vi också teknologin att förinta oss själva.
Om det gäller alla intelligenta civilisationer i galaxen...
...lär vi inte hitta liv nån annanstans.
Säg att min modifierade Drake-ekvation
antyder att det kan finnas liv på alla slags himlakroppar,
såsom månen eller Jupiter, vilka är istäckta.
Och tidvattenkraft från en närliggande källa
och en flytande kärna som genererar värme,
som de här hydrotermala öppningarna.
Säg att det finns 10-50 gånger så många liknande världar.
Så när en av dina kompisar där ute hör av sig,
när SETI äntligen snappar upp en signal, är det från nån
som borrat sig upp genom isen och placerat ut en sändare.
Statistiskt sett, är inte det möjligt?
Det förutsätter att isvärldar är vanligast. Det vet vi inte än.
Vårt system har en planet med vatten och tre troliga hydrosfärer
som är istäckta, långt från solen.
Möjligheterna är stora.
- Är nån beboelig? - Vi måste se efter.
Vi kanske upptäcker att isiga världar som Europa
har det mesta vattnet i vår galax.
Och kanske det mesta livet.
Vem vet?
Det är intressant att begrunda evolutionen av intelligent liv
i ett isigt världssystem.
Funderar du det och vad som finns under isen?
Vi fokuserar på musslor och krabbor.
- De behövs för att... - Krabburar.
Vi hoppas att vi kan fånga dem.
- Var ska vi sätta ut burarna? - Där det finns krabbor.
NINE NORTH ÖSTRA STILLA HAVET 3 150 M
Öppningarna kryllar av mikrober.
Längst ner i näringskedjan. Mängder av bakterier.
Vätskan är ett flytande solljus som driver näringskedjan här nere.
Några av djuren äter bakterierna,
några jagar dem som äter bakterierna.
Det är eteriskt.
Tänk att bakterier kan vara vackra.
Djuren äter bakterierna, men det pågår även nåt annat.
De lever i symbios, en livsdans mellan olika arter.
Djur som räkor och musslor har bildat symbiotiska förhållanden
med mikrober som lever på kemikalierna i vätskan.
Vi närmar oss nåt stort. Massor med musslor.
Jag studerar den metaboliska fysiologin
av musslor och krabbor som lever på djupet.
Särskilt deras förmåga att klara stora temperaturväxlingar.
Bathymodiolus är musslornas vetenskapliga namn.
Vi har en musselhop till höger. Vi borde plocka några här.
De är olika stora. Kan du ta några små?
- Vi tar stora och små. - Jag behöver små.
Bara små.
Malinky. Är det liten?
Keldysh, MIR 1.
Vi har fyllt hinken med musslor.
X minus 487, Y minus 64.
Bingo, baby!
Du har dina krabbor.
Vi har krabbor. Hinken är full.
Du grejade det.
Lådan är stängd. Vi har krabbor.
Vill du öppna den?
Min handledare är Jim Childress.
Han har studerat hydrotermalt liv sen slutet på 70-talet.
Han har flera års erfarenhet av forskning i dessa miljöer.
Childress-labbet är ett av få labb som kan bibehålla djurens miljö.
Vi tar dem till labbet så fort vi kan,
där vi placerar dem i ett respirometriskt system.
Vi kallar det "kammaren".
Vi lägger dem i kamrarna, ökar till normalt tryck
och anpassar temperaturen till vad de är vana vid.
Vi väljer ut några av djuren till våra experiment
och överför dem till ett högtryckssystem.
I det kan vi manipulera miljöförhållandena.
Vi granskar djurens metabolism medan vi varierar förhållandena.
Studierna ger oss en bättre förståelse för temperaturer
Och det kan hjälpa oss att handskas med drivhuseffekten.
Global uppvärmning är en fara för allt liv, inte bara vissa arter.
Hela näringskedjan, hela ekosystemet.
Vi måste hantera det.
Jag studerar havet för det är gåtfullt och okänt.
Det är outforskat, det har inte erövrats.
Jag uppskattar det och har respekt för det.
- Förutsåg du det här? - Inte alls.
Jag försökte besvara frågor och det ledde mig hit.
Frågan jag försöker besvara nu har fört mig till havets botten.
Då börjar vi mötet.
Vi ska gå ner vid Snake Pit.
Piloterna är dr Anatolij Sagalovitsh, MIR 1.
Zhenja Tshernjajev, MIR 2.
Vi ska leta efter lämplig struktur.
Vi landar vid stommen och jobbar oss uppåt, helst till en öppning.
Det borde inte vara så hett längs väggen,
lite skimmer, men de heta öppningarna finns överst.
Så fort du ser nåt svart, föreställ dig en blåslampa.
Där är MIR 1.
De följer med oss upp.
Du är halvvägs upp, så fortsätt bara.
SNAKE PIT ATLANTISKA RYGGEN 3 500 M
Det finns en urgröpt sten med horn som är fylld med Rimicaris.
Här är strukturen han beskrev och jag kan gå lite närmare.
- Ni bör se den nu. - Jajamän.
Vi ser den.
- Räkorna är olika. Är de besläktade? - Ja, barn och vuxna.
Räkorna, Rimicaris exoculata, livnär sig på bakterierna.
- Ser du krabban? - Ja.
De äter bakterierna som växer på krabban.
Han tog honom nästan. Han är täckt av bakterier.
Men han tror att räkan bråkar med honom.
Krabb-fu på havsbotten.
- Räkkolonin. - Vi kollar det.
- Svart rök. - Kolla in dem.
Otroligt att de simmar i det. Det är hett.
Om det inte kokar dem, kokar det inte mig. Jag går närmare.
Att du vågar.
- Nu drar vi. - Jag backar.
Vad tusan?
Vi håller oss undan. De anfaller oss.
Räkorna älskar honom. De är överallt.
Räkorna älskar Jake. Ser man på.
Jag ser ingenting. Jag ser bara räkor.
En del rider på ryggen. De är med för skojs skull.
Helt fantastiskt.
- Jag kan köpa räkor. - Inte den sorten.
NINE NORTH ÖSTRA STILLA HAVET 3 150 M
Riftia, de stora rörmaskarna, är stjärnorna här nere
och det bästa exemplet på symbiotiskt liv.
Vattnet skimrar här.
Ingen fara. Det är jättevackert.
De saknar mage. De kan bokstavligen inte äta.
De har en stor säck mikrober i kroppen
som producerar deras föda.
Går man in nära ser man fina grejer.
Ser du honom? Kan vi ta honom?
Ja, om du vill. Vi är redo.
På era platser...
Han kommer till oss.
Krabban kom undan. Bra försök dock.
De är vackra i vattnet.
Den långa röda plymen fungerar som en gäl.
Den tar in syre, men också näring.
Masken ser till att plymen är i flödet.
Den suger näring som föder bakterierna på insidan.
Det är bakteriernas jobb att omvandla sulfidkemikalierna till föda åt masken.
Så frågan är, jobbar bakterierna för masken,
eller masken för bakterierna?
Fanns inte djuren, hade vi inte kunnat föreställa oss dem.
Man undrar vad mer som finns att upptäcka.
- Du har ett coolt jobb, Zhenja. - Tack.
Finns det en liknande koloni på Europa?
Var skulle de få syre från?
Ekosystemet behöver inte solljus, men omgivande syre.
Syret är kanske från fotosyntes för en miljon är sen.
Det kvittar hur länge det funnits där.
Så frågan är, är syre nödvändigt för liv?
Kanske för stora djur, men på mikrobial nivå...
Vi vill se stora djur.
Vi vill inte fara ut i rymden och hitta en mikrob.
Mikrober är toppen. De är underskattade.
Men de säger inte mycket. Jag vill...
Jag ska zooma in några coola Riftia.
Livet är möjligt tack vare symbiosen med mikroberna.
Jag skulle inte ge en bukett bakterier till min mamma.
Jag skulle ge en bukett Riftia. De är vackra.
Jim har rätt.
Syret gav upphov till flercelligt liv på jorden.
Och även om kemosyntes inträffar bortom solens räckvidd,
kräver ändå de biologiska processerna syre,
vilket förses av fotosyntes på jordens yta.
Så varifrån kommer syret på Europa?
Europas bana är inom Jupiters magnetiska fält.
Den intensiva strålningen stöter partiklar mot ytan
och kan omvandla stora mängder is till väteperoxid och molekylär syre.
Om oxidanterna hamnar i vattnet via sprickor eller kometnedslag,
förser de eventuella livsformer med energi.
Därav våra hydrotermala prover.
Vi försöker reproducera Europas ytmiljö i labbet.
Stenar från havsbotten.
Vi gör i ordning den för kammaren. Vi tar av en liten bit.
Det här är Europa på burk.
Det här är en vakuumkammare.
Vi har flytande kväve och vi kan framställa is
och reproducera ytmiljön på Europa.
Här har vi en elekronpistol.
Den återskapar strålningen från Jupiters magnetiska fält,
det oerhört kraftfulla magnetiska fältet.
Vad händer med liv som utsätts för den miljön?
Vi placerar mikroberna i den här miljön
och bombarderar dem med stark strålning.
De förvandlas till kemiskt och biologiskt skrot.
Det kan jämföras med ett skrotupplag här på jorden.
Man hittar en ratt och ett däck och man vet att det var en bil.
När vi sänder ett rymdskepp till Europa,
måste vi förstå de kemiska och molekylära biosignaturerna.
Ser vi samma signaturer på Europas yta?
Om vi gör det, vad betyder det för beboeligheten i havet?
MENEZ GWEN ATLANTISKA RYGGEN 920 M
Menez Gwen är en undervattensvulkan.
Det är en unik plats med hydrotermala öppningar
och skimrande vatten överallt.
- Diggar vi stället? - Rejält.
Man ser de klara vätskorna.
Det är lite svalare för det är ingen svart rök.
Platsen är drömlik.
Den svalare, klara vätskan är inte lika giftig som den svarta.
Den har många besökare, inklusive rovdjur.
Titta på det skimrande vattnet från strukturen.
Det vore fantastiskt med ett prov.
- MIR 1, detta är MIR 2. - MIR 1. Varsågod.
Vi är redo att skicka ut Jake.
Så där ja.
- Går allt bra? - Det ser bra ut.
Att jobba med Mike och Jake är fantastiskt,
för Jake är föregångaren till det fordon
som en dag utforskar hav i andra världar.
Försök ta provet längst ner vid öppningen.
- Det ser bra hett ut. - Som en brinnande stubbe.
Vätskan kommer ut här och här.
- Kan vi gå närmare? - Jag försöker.
Vi är i ett konvektivt flöde.
- Nu är vi nära. - Var försiktig.
Han är mitt i blåslampan. Det är rakt på.
Mike, backa. Roboten är mitt i vätskan.
Ser du om jag är i det heta vattnet?
Vill du verkligen veta?
Fint. Ta det lugnt bara.
- Håll dig lugn. - Jag snabbar mig.
Vi har det.
Vi ska bara försegla provet. Vi stack den rakt i hålet.
Grattis. Försegla det nu.
Vi kommer hem.
Jake tog några smällar.
Förutom de här skadorna ser det rätt bra ut.
Det var kul. Rätt nervigt.
Att dyka med Mike var kul. Han är fenomenal med roboten.
Det är ingen lätt uppgift.
Den måste komma upp. Lite till.
Roboten måste vara liten, så den fick plats på MIR:en,
och ha sin egen strömkälla.
I miniubåten har jag bara en laptop och en styrspak.
Fiberkabeln är unik.
Vi kan sända en ljuspuls till och från fordonet.
Det är så vi kommunicerar.
Och vi kan styra kameran.
Roboten ger oss telenärvaro.
De känns som om vi är utanför miniubåten.
- Jag går lite närmare. - Han är vacker.
Jag har aldrig sett nåt liknande.
han ser oss nu.
- Han är efter dig. - Han har griparen.
Med sina tentakler. Coolt! Vem greppar vem?
Den gjorde det med flit.
Jag har aldrig mött ett djur som gjort så.
Det var speciellt, som att skaka hand med en alien.
Det var förmodligen höjdpunkten i min karriär.
En dag kan vi kanske utforska oceaner i andra världar.
Att utforska extrema miljöer på vår egen planet
kan bana väg för utforskning av Europa.
Att utforska under isen på Europa är den yttersta robotutmaningen.
Rymdkontrollen skulle följa landningen.
Europa är så långt borta att även med ljusets hastighet
så skulle det ta kontrollen en timme att nå farkosten.
Den är helt ensam.
Den måste kunna undvika svår terräng
och hitta en bra landningsplats på isen.
Nu måste vi ta oss igenom isen.
Man behöver en smältsond. Det är en atomdriven torped.
Isen kan vara allt mellan 5 och 25 km tjock.
Vecka efter vecka sjunker sonden ner i den gamla isen.
Tills den slutligen...
Vad ska man göra när den når havsytan?
Man behöver en AUV, en obemannad undervattensfarkost.
Den ska navigera och fatta egna beslut i ett främmande hav.
Europa har en inre värmekälla och kanske hydrotermala öppningar.
Om den har det och kemin är rätt...
...vore det en stor upptäckt att finna liv i en annan värld.
Men för att finna det, måste vi resa dit.
Och för att resa dit, måste vi fortsätta resan här.
Utforskning är som en muskel. Med träning blir den starkare.
Och om vatten är livsingrediensen,
bör vi tillämpa våra kunskaper om havet på rymden,
så att forskare och upptäckts- resande kan hitta vatten.
Upptäckten av liv vid öppningarna visar att det finns mer att lära.
Jag undrar hur det känns att utforska havet i en annan värld?
Stanna.
Stilla.
Det kan förändra vår definition av livet.
Få se vad de gör.
Jaha, du.
Houston, Endurance. Vi har anlänt vid koordinaten
och vi har fått nya vänner.
Vem vet vad som finns? Så vi måste åka dit.
Ansvarig utgivare: Mats Caneman BVHE