Hé, kocsis!
- Kellemes Húsvétot, méltóságos úr. - Mit akarsz, Sztyepán?
Elmenne Kasbek-ba, és megkérné Bounine tábornokot, hogy jöjjön ide azonnal?
Nem késő elkezdeni a templomba járást, hogy megmentse az urát?
- 25 frank? - Nem. 10.
Húsvét estéjén? 20.
- 15, méltóságos úr. - Jól van, Sztyepán.
- Kellemes Húsvétot. - Kérem, siessen.
- Bízza csak rám. - Kérem, nagyon sürgős.
Figyelj, Bob. Nem rajongsz az orosz ételért?
Gyorsabban! Gyorsabban!
Gyorsabban! Tábornok...
- Én dühös lennék az ön helyében. - Mindig öröm önt látni, madame.
Bounine tábornok, a férjem.
Elnézést, tábornok. Beresoff gróf odakint várja a taxijával.
- Üzenetet hozott önnek. - Sztyepántól?
- Igen. Azt mondja sürgős. - Rögtön kimegyek.
Megbocsátanának egy pillanatra?
- Itt van? - Igen, uram.
- Hol? - Arra. A fánál.
- Biztos vagy benne? - Igen, méltóságos úr.
Rendben. Várj itt.
Kellemes Húsvétot. Kellemes Húsvétot, Anna Koreff.
Ön Anna Koreff. Legalábbis így hívták a St. Cloud intézetben.
- Látja a hasonlóságot? - Már vagy 100 nőnél láttam.
Ígérem, nincs mitől félnie.
- Miért fut el állandóan? - Mindig csak kérdések. De nincsenek válaszaim.
Talán, ha megmondta volna a nővérnek, ki maga, nem lettek volna kérdések.
- Ki vagyok én? - Úgy vélem, Anasztázia nagyhercegnő.
Egy intézetben, a nővér őrültnek gondolna.
- Ez fertőző. - Elismeri, hogy maga volt az intézetben?
Sztyepán, biztos vagy benne, hogy őt láttad a St. Cloud-ban?
- Igen, uram. - Menjünk.
Eresszenek el, kérem! Eresszenek!
A tábornok azt mondta, várja meg a szokásos helyen.
Várni! Mit szól ehhez? Ez Bounine pimaszsága.
- Nem hagyott üzenetet nekünk? - De. Azt mondta, hamar itt lesz.
Késik! Mindig késik.
- Petrovin, eljött az idő, hogy megmondjam... - Tudom.
Csak azt akarja elmondani, amit Bounine-nak.
Mégis, legyen boldog. Egy hét, és elmondhatja neki a börtönben.
Petrovin, megtiltom, hogy így beszéljen.
- Nem is hallottam. - Logikus, hogy ez lesz a vége, ennek a nevetséges tervnek.
Nevetséges terv? A szeme mégis felcsillant, mint az őrült szerzetesé...
...mikor meghallotta, hogy a cár lánya életben van.
- Na az nevetséges volt. - A magáé is felcsillant...
...mikor meghallotta, hogy 10 milliót örököl.
- Ugyanolyan nevetséges. - Nem ugyanolyan.
A 10 millió az Angol Nemzeti Bankban várakozik.
De Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő Oroszországban fekszik eltemetve.
- Vodka? - Nem, köszönöm. Az emésztésem borzasztó...
...mióta Bounine döntést hozott a vállalkozásunkról.
Bounine döntött? Az én ötletem volt!
A bankszakmában eltöltött éveim semmit se jelentenek?
Én terveztem a részvényeladási rendszert...
...hogy kifizethessük a szeretett nagyhercegnő utáni kutatást.
Én dolgoztam ki az oly nagy osztozási arányt az örökségéből...
...és a részesedét a készletünkből.
- És a tanácsom... - Tudom! Bounine egy senki volt.
Bounine senki volt...
Jó estét, bajtársak.
Ha az idő nem rostélyozta be fehérorosz fülüket.
- Hogy? Sajnálom, én... - Elnézést.
- A gyűlést megnyitom. - Megnyitja, csak így?
Kapunk valamilyen pénzügyi jelentést?
- Pénzügyi... - Igen, pénzügyi jelentést.
- Van más jelenteni valója, tábornok? - Mindent a maga idején, Petrovin. Rajta, Csernov.
Ma a vagyonunk úgy áll...
...itt van... pontosan 5,250 frank.
Az új öltöny jól áll önnek, Csernov.
Tévedek, vagy nem 9,000 frank volt az utolsó találkozásunkkor?
Kedves tábornokom, megkérdezhetem...
Megkérdezhetem, miből fizetett ezért a klubért?
15,000 frank a részvényekből, ebből!
- Mi egy szobában élünk, Petrovin és én... - Kettő.
- Osztozunk a hálószobán. - Ez a gyűlés nem a lakásproblémáik miatt van.
- Folytassa a számolást. - Lakásproblémák!
275 frank Natalja Jakovszkijnak...
...az uralkodó család korábbi varrónőjének.
Fizettem az információért, a ruháiról és méreteiről.
- Látom, jó hasznát vette az információnak. - Én magam rajzoltam.
- Ezek a pontos méretei. - A koronának jó a formája.
Igen. Egy arc sokkal jobb lenne.
Most már késő! Katasztrófával nézünk szembe.
Fiaként őfelsége korábbi szerpapjának, több hite kellene, hogy legyen.
Bárcsak szegény apám, áldott lélek, nem sok mindene volt.
Rendben, Csernov. Mondja a híreket.
Előbb inkább az övét hallgatnám.
- Az enyémet? - Ismerem ezt a mosolyt.
Fogadok vagy egy újabb briliáns meglepetése számunkra.
- Dehogy. Mi történt, Petrovin? - Csernovot nevezték...
Behívtak a részvényes bizottság elé.
- Milyen kedves tőlük. - Kedves?
Az öreg Anikin tábornok azonnal a tárgyra tért.
"Évekkel ezelőtt," mondta, "hírek terjedtek, hogy Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő...
"...II. Miklós őfelségének lány...
"...nem halt az uralkodó család többi tagjával együtt...
"...hanem csodálatosan megmenekült.
"Egy éve," folytatta, "maga és a barátai eljöttek hozzánk azt állítva...
"...hogy a hercegnő valahol Berlinben van.
Azt is mondták, rátaláltak, de elmenekült."
Ez akkor volt, mikor azt hittük felhasználhatjuk a vöröshajut?
- Nem, azt amelyik állandóan kuncogott. - Igen, a vöröshajú később jött.
- Folytassa. - "Aztán," mondta, "több pénzt akartak, hogy megtalálják.
"Ismét elfogadtuk. Aztán azt mondták megtalálták, de túl beteg volt.
- Még több pénz kell." - Túl beteg?
- Az Galina volt. Nagyon buta. - "Meddig lesz még beteg, Csernov?
Mennyi pénzt akarnak még kihúzni a zsebünkből, Csernov?"
- Mennyit szereztek, Csernov? - Kigúnyoltak minket, tábornok.
- Pontosan 8 napot adtak. - 8 nap és mi lesz?
8 napunk van, hogy bemutassuk, Anasztázia nagyhercegnőt.
- Különben csalásért megyünk börtönbe. - Csalásért!
- Hát, sokáig tartott nekik. - Csak ennyit tud mondani?
Undorít, hogy megengedi neki, hogy szenvedést okozzon...
...hogy szeret szenvedni... és élvezi, hogy a szenvedését okozza.
Nem különösen. Csupán azt gondolom ajánlatos...
...pontosan meghatározni helyzetünket...
- ...mielőtt megbeszélnénk, mit tegyünk. - Mit mondtam?
Jól van, tábornok. Jöjjön a meglepetése. Hol van?
- Ki hol van? - A nő, akit Sztyepán látott a St. Cloud intézetben!
Pontosan. Végre nyomára akadtunk.
- Igazán? - Nem!
- Persze nem ismerte el, hogy ott volt. - Ne.
- Igazán? - Azt sem, hogy azt mondta a nővérnek...
- ...hogy ő volt a cár lánya. - És mit ismert el?
- Semmit. Azt hiszem, hazudik. - Akkor miért gondolja...
De az a fontos, hogy felhasználhatjuk a mi céljainkra.
- Hogyan? - Bámulatosak a vonásai.
- Úgy mint? - Majd meglátja.
Van egy inkább érdekes különlegessége.
Persze ez lehet egyszerűen az amnézia eredménye.
Ő és a meglepetései. Ha a nagyherceget kereste volna...
- ...nem talált volna ennyit. - Sztyepán!
Hozd be.
Jöjjön ide.
Ne aggódjon. Ezek az urak a barátaim.
Tessék. Foglaljon helyet.
Kér egy pohár vodkát? Jót tesz.
Köszönöm.
Nincs mitől félnie. Csupán meg akarják vizsgálni.
Vizsgálni? Maguk orvosok?
- Azok nem segítenek. - Orvosok? Nem.
- Ők nem orvosok. - Nem, nem. A vöröshajú kellett volna.
A cár lánya úgy iszik, mint egy kozák.
- Kaphatnék egy cigarettát? - Persze. Tessék.
- Hol vagyok? - Mondtam. Barátokkal.
- Furcsa. - Mi?
- A hasonlóság a másikhoz. - Igen. Mindkettő nő.
Gondolkoztak azon uraim, hogy min ment keresztül?
Valószínűleg az utcákon. El tudom képzelni, hogy jár.
- Álljon fel. - Mit mondott?
Azt mondtam, "Felállni."
Szeretnénk látni, hogy megy át oda, ha kérhetem.
Nem. Inkább a vöröhajú, átfesthetjük a haját.
De a járása? A nagyhercegnő könyvekkel a fején tanulta.
Csupán a testtartásáról megismerhetné.
Kőfalak.
- Miről beszél? - Csernov?
Azt könyvelőt, aki majdnem tönkretette 20 éve a hamisítással...
Felismerné ma a járásáról?
Megismerne egy lány a mosolyáról, akit 10 éve látott?
- Azt nem hinném. - Mindketten bolondok.
Megvizsgálná őt, ha ő volna az igazi Anasztázia.
Anasztázia nincs többé.
Egy kivégzőosztag 10 évvel ezelőtt lelőtte.
Mi nem őt keressük, uraim.
Egy értelmes hasonmás után kutatunk.
Értelmes, igen. De ez nem értelmes.
- Kérem, legyen konstruktívak. - Mit fog mondani a bizottság?
- Legtöbbjük látta az igazit. - Hogyan?
Az udvari bálon az erkélyről?
Templomban gyertyafénynél, árnyak közt?
Igen, maguk is látták. Sokan látták. Távolról.
- Vagy az újságokban. - Mi van szolgákkal? Sokan itt vannak száműzetésben.
Látták őt odaadó könnyeiken át, és ismét látni fogják.
- Jól van, és a család... - A család? Ha volna közvetlen családja...
...nem próbálnám meg... de ők meghaltak.
És maga megbízik a nagybácsik, nagynéni, unokatestvérek emlékeiben?
- Én nem. - Maga semmiben sem hisz.
Bezárkóznak majd hálószobáikba, és titokban megnézik az elsárgult fényképeket...
- ...amelyek erre a nőre hasonlítanak. - Erre?
Igen, erre. A rúzs jobban kiemeli a száját.
Kis púder, új hajviselet.
A ruhák más kort érzékeltetnek.
Járás, viselkedés, hang, megtanítható az arcokkal, nevekkel, helyekkel együtt.
Könnyebb lenne bemutatni a bizottságnak...
- ...koporsóban fekve. - Igen, nincsenek kérdések, válaszok, tévedések.
- És pénz sincs. - Tudom. Már tudom!
- Mit tud? - Ez egy pince. Azért hoztak ide, hogy lelőjenek!
- Megőrült? Ez abszurdum. - Ez egy pince!
- Üljön le. Mondom üljön le! - Nem!
Csinos lány, csinos.
- Talán kicsit előadásszerű. - Micsoda?
Elmondta neki, hogy az igazit egy pincében lőtték le és betanította...
Ne legyen bolond. Nem mondtam neki semmit.
A nő biztosan olvasta.
Bizonyára elég helyen le van írva halála a pincében.
- Néhányan azt mondják nem halt meg. - Mi? Honnan veszi ezt?
Most mondta: egy könyvből, vagy egy történetből, amit hallottam.
- Szóbeszédből, sustorgásból. - Vagy így történt.
De nem, és ez a nő túl... túl valamilyen.
Túl bolond, túl okos, túl ravasz.
Nem érdekel milyen. Az a fontos, hogy hasonlít.
Álljon fel. Menjen át oda.
- Mi az? - Csak egy rajz. Álljon közelebb.
Forduljon meg.
- A magasság jó. - "A magasság jó!"
Igen. a korona az ő fején is lehetne.
Kinek a rajza? Ki ez?
Egy hercegnő. Egy orosz nagyhercegnőé, aki 1918-ban meghalt.
Egy hercegnő!
G...
Petrovin, egy pohár vizet.
- Semmi baj. - Jól van, Petrovin. Őfelsége jobban van.
- Ne nevezzen így! - Milyen jól hall.
És milyen jól használja azt, amit hall és milyen jókor.
Maga mondta a nővérnek, hogy maga volt Anasztázia nagyhercegnő.
- Beteg ember beteg gondolata. - Akkor maga volt a St. Cloud intézetben.
És korábban Berlinben.
- Engedjenek ki innen! - Tudja ki volt.
Maga vagy nem maga volt, és miért vagy miért nem?
Az ilyen kérdésre csak hazugsággal lehet válaszolni.
- Eresszen, eresszen! - Hagyja abba! Hagyja abba!
Ne. Ne. Kérem.
Kérem, ne. Ne!
- Nézzék a kezét. Rajta, nézzék. - Micsoda?
Hát, ha azt akarja, hogy megnézzük. Rendben. Mutassa.
Mutassa a lámpa alatt.
Üljön le.
Nyissa ki a kezét.
Mondtam, hogy meglepő vonásai vannak.
- Mindkét tenyerén van egy forradás. - Golyóktól.
Nézzék meg a fejét. A bal halánték felett.
Egy keskeny mélyedés, végig majdnem a homloktól.
- Pont ahogy mondtuk. - Hol szerezte a forradásokat?
Ajándék egy ismeretlen udvarlótól.
- Hol? - Nem emlékszem.
Nem emlékszik ilyen sérülésekre?
- Ki maga? - Senki.
- Kik a szülei? - Nincsenek.
- Honnan való? - A folyóból.
- Azelőtt? - Egy bolondokházából.
- És azelőtt? - egy másik folyóból, egy másik bolondokházából.
Ugyan már. Ki maga?
- Mondja meg maga. - Biztos, hogy valaki!
- Miért? - Senki, semmi, nulla!
- Hihetetlen. - De nekünk így a legjobb.
Rendben, uraim. Jöjjenek ide. Adjuk össze a tényeket.
Egy: Nagyon hasonló, amit elismerünk.
Kettő: Nyilvánvalóan elég okos, hogy megtanulja, amit akarunk.
Az ellentmondásokat az emlékeiben okozhatta a fejsérülés.
Három: Nincs személyazonossága.
Vagyis rendkívül nehéz bizonyítani bárkinek is, hogy ő valaki más.
- Négy... Pontosan. - 8 napunk van.
Ki szavaz jelölt mellett... Kettő az egy ellen, megszavazva.
Belegondoltak, hogy 10 millió forog kockán?
- 10 millió? - Igen, kedvesem. Az örökségéből 10 millió...
...maradt hátra a cártól az Angol Nemzeti Bankban!
És ezt kockára tenné egy őrült nőért.
Még a bolondokházában kellene lennem...
...azzal, aki összekuporodott a padlón, mert még meg sem született.
Maga az őrült! Nem veszek részt ebben.
Ugyan, kedvesem. Nem tartja elég magasan a fejét.
A nagyhercegnők büszkék, de szerények is.
- Őket megölték, és nem eladták. - Na ez az!
Teljesen bolond! Komolyan Anasztáziának képzeli magát.
- Én nem! Nem én vagyok. - De az lehet.
- Anasztáziát csinálhatok önből. - Ő meghalt. Maguk mondták.
- Az nem számít. - Kérem. Senki se hiszi el.
- A család. Ők is hazugságnak tartják. - Nem számít, elfogadják magát.
10 millióért, örömmel.
Elfogadnak engem, és úgy tesznek, mintha szeretnének a pénzért?
- Azt szeretik? Nem. Elmegyek. - Nem azt szereti mindenki?
- Hová? A folyóhoz vagy bolondokházába? - Nincsenek iratai.
A rendőrség hamar elkapja.
- Ha csak nem hal éhen hamarabb. - Ugyan, jöjjön.
Miért nem meséli el a kórházi történeteit?
A kis nővérről? A szemei olyan nagyok, mint egy gyermeké.
De esténként, különleges ételeket hozott.
- Egy narancsot, vagy szőlőt. - Mi többet is adhatunk.
De más kórházban más történetet meséltem, és ők is hittek nekem.
Különösen ott, ahol a vonat felrobbant.
Túl közel voltunk ahhoz, ahová a bombát tették...
...így mikor a vonat felrobbant, a fém darabok tűzijátékként...
...repültek felettünk.
A mellettem álló férfi meghalt, és az ő mellette álló is.
De én csak megsebesültem.
Így szerezte a sebeket.
Igen, úgy tűnik.
Azt hittem, nem emlékszik.
Nem mindig. A dolgok jönnek és mennek.
- Mint a hullámzó köd. - De nézze meg, őt akarta, őt akartuk.
Őt akarta az uralkodó család is.
Hallottam az előbb mindent. Mondja ezt, emlékezzen arra.
Maga az, maga nem az. Ismerem magát, nem ismerem...
- Hallottam már sokszor. - Hol?
- Bukarestben, Berlinben... - Berlinben?
Kínában, nem emlékszem!
De az elragadtatásra és az ígéretekre emlékszem.
És mikor az emlékek megcsaltak:
Csalódás, düh, eltaszítás!
Ki az utcára, csaló, utánzat, senki!
Téved. Ezúttal nem lesz kudarc. Velem nem.
Figyeljen. Tudni akarja, hogy ki maga, igaz?
Igen.
Meg akarja találni a családot, akikhez tartozik, igaz?
Igen, igen.
Magában, elveszett. De velem megtalálja magát.
Kérem, én... fáradt vagyok.
Tudja, hogy igazam van. Az albumot.
Ragadja meg a lehetőséget! Már csak ez maradt magának.
Fáradt vagyok vitatkozni.
Nem kell semmit se tennie. Én megteszem.
Tessék. Nézze meg.
Ez maga apja vitorlásának a fedélzetén.
- A Standart? - A Standart?
- Ismeri a nevét? - A mentőcsónakra van írva.
Igen. Itt van a családjával.
Apjával a cárral, az anyjával, a nővéreivel, és az öccsével.
- A családom. - És ez.
Nézze.
1913. A Romanov ház évfordulója. 300 éves.
Ott vannak a Télipalota erkélyén.
És az a kislány ott...
- ...az maga. - Ezren térdepelnek.
Énekelve, "Isten óvja a cárt."
- A nép. A maga népe. - Igen. Igen.
- Látja, nem igaz? - Igen, látom.
És most bemutatom segítőimet: Borisz Andrejevics Csernov.
Korábban szentpétervári lakos. Bankár.
Pjotr Ivanovics Petrovin. Korábban a teológiai intézet hallgatója.
Szergej Pavlovics Bounine...
A Cserkessz lovasság tábornoka, korábban szárnysegéd...
...II. Miklós, császári felség, minden orosz cárjának...
...alattvalója.
Akkor én... Én császári felség vagyok...
...Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő.
Akkor még egyszer.
"Felébresztettek az éjszaka közepén levittek a pincébe.
- "És aztán figyelmeztetés nélkül..." - "...őrök tűntek fel a kapuban...
"...és tüzelni kezdtek.
- Egy elesett, testével védelmezve nővéremet." - Melyiket?
- Olga volt? - Igen.
Igen. Egy fehér ruha. Aztán sötétség.
"Az egyik kivégző elzuhant a puskájával.
"Később, két testvér volt az őrök között, akik a pincébe jöttek...
"...hogy elvigyék a holttesteket.
- "Az egyik test megmozdult. - Az övé.
"Elrejtve egy szekéren a szalma alatt...
"...lepedőbe csomagoltak havat, hogy csökkentsék lázát.
"Menekültek végig az országon...
...blúzába varrt ékszerekkel vesztegettek meg őröket."
- Szoknyába. - Az volt?
"És folytatták útjukat..."
- Nem tudom. Balta. - Balta.
És onnan keresztül a román határon...
Bukarestbe.
- És onnan? - Onnan?
Ott meghalt szívfájdalmában...
...és a tengerbe vetették...
...egy orosz keringő zenéjére.
Ez igazán csodás befejezés volt.
Ez a szentkép. Biztos látta már korábban.
- Emlékszik? Hol volt? - Anyám szobájában.
Nagyon vallásos volt, és szent képeket helyezett el mindenhová.
- Jó. - És könyveket és albumokat...
...pont mint ezek, elszórva, befedve az asztalokat.
Volt egy nappali anyám hálószobája és apám...
Nem, az egy kis olvasószoba volt a kórházban. Milyen butaság.
- Kávét még? Nem fog aludni. - Nincs rá elég ideje.
Egyébként se szoktam sokat, de köszönöm.
Rendben.
- Hol tartottunk? Igen. Az anyjánál. - Ne izgassa fel.
De tudom miről beszélek! Csak 3 napunk maradt.
Egyszerre csak egy dolog miatt aggódjunk.
Egyszerre csak egy.
- Rendben, Pjotr Ivanovics, átveszem. - Azt hiszem nagyon fáradt.
Nem, van kávém. Ezenkívül, minden segít visszahozni az emlékeimet.
És talán egy emlék meggyőzhet valakit.
Mégha csak én is leszek az.
Hol éltek télen?
- A Télipalotában, Szentpéterváron. - Igen. Tavasszal?
Tavasszal? Nem emlékszem.
- Tsarskoie Selo. - Tsarskoie Selo.
- Nyáron? - Peterhof. Livadia.
- A tengeri levegő miatt. - Vadászkastély.
- Spala. Lengyelországban. - Hol?
- Pjotr Ivanovics. - És a Balti-tengernél?
Nincs szerencsénk, tábornok. A bizott...
- Moszkvában, éltek... - ...a Kremlben.
Szergej Pavlovics, nem. A bizottság egy nappal se ad többet.
- Gondolja elkészül? - Nem.
- Persze, ő azt hiszi ő az. - Figyeljen, ő Anasztáziának hiszi magát.
És a nagy Sztanyiszlavszkij egyszer azt mondta, mikor egy színész elhiszi, hogy ő...
- ...a karakter, akit játszik, lőjék le. - Ehhez már kicsit késő.
Már mindenhez késő kicsit. A 8 nap lejárt.
A játéknak vége. Nekünk végünk.
A játékot csupán pantomimra cseréljük.
A főszereplőnőnk nagyon gyenge, kimerült, túl beteg a beszédhez.
Óvatos játékkal, a bizottság elégedett lesz.
És óvatos szereposztással. A császári felség túl gyenge lesz...
...hogy többen láthassák, mint mondjuk, hat tag.
- Miért hat? - 3 ostoba elég, hogy akár magáról is elhiggye, hogy Anasztázia...
...3 tekintélyes pedig elég, hogy elterjessze a hírt, ő Anasztázia.
Felség, had mutassam be néhány tagját itteni kolóniánknak...
...akik, ahogy aggódva mondtam, látni akarták önt egy pillanatra.
Őméltósága, Ilja Fjodorovics Bechmetieff gróf...
...és a testvére, Andrejkovics Bechmetieff gróf.
Őméltósága, Siskin gróf, ülnök.
- Siskin. - Tessék?
Császári felség.
Őméltósága, Von Drivnitz.
- Gorombaság így bámulni. - Bocsásson meg.
Nehéz megmondani.
Madame de Liszenszkaja.
Jöjjön közelebb. Nem. Önt kérem.
Azt hiszem, ismerem. Nem maga volt anyám udvarhölgye?
Sajnos sokan tudják ezt rólam.
Megpróbálok még valamit felidézni.
Mikor gyerek voltam, mindig az udvarhölgyek arcát néztem...
...hogy használnak-e rúzst... anyám nem engedélyezte a sminket, ezért...
Nem akartam, csak... csak rosszalkodtam.
Mindig beszámoltam neki.
Hogy is hívta mindig az anyám?
Sura? Nem. Zina.
Sajnálom, a menekülésem...
Nini. Igen, Nini.
Felség! Császári felség!
- Mi a baj? Nem ízlik a borscsom? - Nem.
Kár. A tábornok azt mondja meg kell ennie.
- Nem eszi meg! - Jól van, menjen.
Az egész háztartást felforgattuk maga miatt.
Hogy kényelemben legyen, és jól érezze magát.
- Nem szeretem a borscsot. - Nem érdekel szereti-e vagy sem. Egye meg.
Különösen figyelmeztettem, hogy egy szót se szóljon a bizottsághoz.
Tönkre tehetett volna mindent.
- Én beszéltem Nini-ről, igaz? - Talán, nem tudom.
Igen, én, vagy Petrovin, vagy kihallgatott minket. De az a fontos...
Azért dühös, mert elkezdett gondolkodni azon, ki is lehetek én?
Vagy azért, mert azt akarja, hogy csak azt tegyem, amit mond?
Nem tudom, ki maga, csak azt tudom, ha nem teszi azt, amit mondok...
Szükségem van egy cigaretta árus lányra a klubomban.
Szükségünk van egy lélegzetvételnyi időre.
Még sokat kell tanulnia abból, amiben megegyeztünk. Megértett?
Igen, értem, Méltóságos úr.
Akkor fejezze be a vacsorát és feküdjön le. Reggel ismét munkához látunk.
- És most az udvari etikett. - Rendben? Egy.
Egy, kettő, három, négy. Egy királynő.
- Felség. - Egy herceg a királyi családból.
- Őméltósága. - Egy átlagos herceg a királyi családon kívülről.
Herceg, ha jól gondolom, vagy méltóságos úr.
- A kormány minisztere... - Ez nevetséges!
- Még Anna Koreff is tudná ezeket. - Vegye fel a könyvet.
- De miért kell ez nekem? - Vegye fel a könyvet.
Tegye a fejére, és sétáljon ide.
Úgy tűnik, nem jött rá, hogy a gesztusokat, a kellemet...
...a cár igazi lányának testtartását... - Nem lehet megtanítani.
Ahogy ő tanulta ezt gyermekként, ahhoz már késő, méltóságos úr.
- Szeretett gyerekként játszani? - Nem.
- De az anyja elvárta magától. - Még most sem tetszik.
A kezeim már nem elég erősek.
Rendben, ezt használhatjuk magyarázatnak.
De most figyeljen. Ez nagyon fontos.
Az oktatója meg akarta erre tanítani, hogy bizonyítsa az anyjának...
...hogy a tanítás a vérében van.
Megtanultam valaha?
Igen, de utálta.
Most tetszik.
Igazán kedves.
Most körbe. Ez az.
Még egyszer.
Rendben. Most a polonézt.
- Nem pihenhetek? - De, vacsora után. Kezdjük.
- Nem megy! - De igen. Fejet fel.
A hát egyenes. Egy, két, há.
Egy, két, há, egy, két, há.
- Kérem. - Koncentráljon.
- És egy, két, há, egy, két, há... - Fáj a lábam. Nem bírom tovább.
- Egy kis pihenőt. - Nincs több idő. A keringőt, Petrovin. Rajta.
Ezt biztos nem fogja bánni. Ez a keringő, amit annyira szeret.
A háta, a háta. Könnyedén, elegánsan...
Nem maga mondta, hogy a napok emlékeztetik valamire?
Igen, az első fiúmra.
- És kétségtelenül az első szerelemre. - Igen.
- Ki volt az? - Nem emlékszem.
Becsületes volt, vagy egy bajuszos gonosz?
Nem tudom. Egyik nap becsületes, másik nap gonosz.
Nem tudom.
Egy, két, há, egy, két, há egy, két, há, egy, két, há.
- Mit csinál itt? - Nem bírom tovább.
Már nem tudom, ki vagyok.
Nem tudom, mire emlékszem, és mit mondtak, mire emlékezzek.
- Mi az igazság? Az vagyok? - Anna...
Anna. Anna vagyok? Miért nem Tamara, miért nem Liza?
Miért nem Tatjána? Igen, miért nem Tatjána?
Már nem tudom. Én akarok lenni, bárki is legyek.
Én akarok lenni! Azt akarom, hogy valaki megmondja, valaki elfogadjon.
Túl keményen dolgozott, és elcsigázott.
- De már majdnem vége. - Valóban?
- És tudja, ki vagyok én? - Egy jó éjszakai álom...
- De tudnia kell. Tudnia! - Csak feküdjön le.
- Nem, elmegyek! Elmegyek! El... - Hagyja abba!
Azonnal menjen az ágyba!
Az apám nagyon szigorú volt.
Nem szerettem engedelmeskedni, de ő porondmester volt a cirkuszban.
Bounine tábornok?
- Igen? - Ki vagyok én?
Nem tudom.
A méltóságos Iljana Petrovna grófnő...
- ...és Tiganceff herceg. - Kedves hölgyem!
Őfelsége és a tábornok hamarosan itt lesz.
Megköszönöm mindannyiunk nevében, amit értünk tett.
Nem kell megköszönni. Boldoggá tesz, hogy segíthetek visszaállítani...
- ...ami jogosan... - Igen.
Méltóságos úr!
El se tudom mondani, milyen fontos, hogy ma eljött.
Kedves Irina, Megígértem az apjának, hogy magán tartom a szemem.
És olykor ez egy kicsit fárasztó.
Ígérem, nem bánja meg, hogy eljött.
Ezt az ígéretet nehéz lesz betartani.
- Leülhetek? - Üljön le, kérem.
- Ez az utálatos köszvény. - Erre.
Albert, egy széket a méltóságos úrnak.
Vigyázzon a méltóságos úrra. Tudja milyen.
- Rojalvics báró és báróné. - A vén róka.
- Nem hittem volna, hogy eljön. - Hát...
...reméltük, hogy nem.
Mennyit vesz még?
- Az emberek azt hiszik, hogy éhes. - Éhes?
Nem vagyok éhes, ideges vagyok. Nem, köszönöm.
Őméltósága, Marzumov gróf.
- Xénia! - Grisa!
Meg kell mondjam, ez aztán a csodás esemény!
- Igen. Vörös kaviár. - Mi az?
- Úgy érted... - Igen.
- Ha a kaviár igazi volna... - ...ő is igazi lenne.
Vaszilij Dimitrovics, kérem, maradjon itt, méltóságos úr.
Maradjon itt! Látni fogjuk, ahogy magához jönnek!
- Értem. Mennyi ismerős arc. - Igen.
És itt vannak a nevek is akiket akartunk.
Szeretnénk, ha aláírnák a nyilatkozatot, ami meggyőzi a bankot...
- Igen! Igen! - Igen, igen, meggyőzni...
Őcsászári felség, Anasztázia nagyhercegnő.
- Erre, felség. Közvetlenül az alkóvhoz. - Sztyepán.
Kedves tábornok, ez olyan izgalmas.
Császári felség, kérem.
Nos, Pjotr Ivanovics, itt vagyunk.
Hölgyeim és uraim, kedves barátaim...
- Szeretnék egy pár szót szólni, de... - Túl sok. Ez túl sok.
Nehéz számomra ma megszólalni.
Bounine tábornok, szabad kérnem?
Mint tudják, én vagyok az utolsó aki hisz a csodákban vagy a feltámadásban.
A valóságot nem lehet elfogadni segítség nélkül.
Törvényes segítséggel. Tanúkkal és aláírt nyilatkozatokkal.
Őszintén az a reményünk, és a vágyunk...
...hogy azok, akik elhiszik, előlépnek a fogadás után...
...és önként aláírják ezeket az ajánlóleveleket.
Egészen biztos vagyok benne...
...hogy néhány elzárkózva jött le ide.
Az okokat... politikait, pénzügyit... mind ismerjük.
Vannak, akik ésszerűtlenül cinikussá váltak a forradalom miatt.
És vannak, akik tanúskodnak bárkinek bármiről.
Egyikük se érezzen kényszert.
Mind fel tudnánk mutatni valakit, aki többet szenvedett a halálnál 10 év alatt.
A mi kötelességünk visszahelyezni ezt a kivételest személy az élők világába.
Ha érzelmesek, mondják azért mert már eleget szenvedett.
Ha emberségesek, mondják az igazság nevében.
Ha oroszok, hűséges alattvalói egykori uralkodónknak, akkor mondják velem:
Egyetlen reményünk az ő lánya...
...császári felség, Anasztázia Nyikolajevna.
Őméltósága, Baranova grófnő.
Felség. Mikor Irina... Mikor Madame de Liszenszkaja elmondta...
Megvallom igazán kételkedtem. Megértheti.
- Ez egy igazi csoda. - Az?
- Igen, felség. Csak egyszer találkoztunk... - Emlékszem.
- A Livadia-i teniszpályához közel. - Igen!
Emlékszem, hogy Alex bácsikámat kigúnyolta, mert szeretett táncolni.
Attól fogva bolondot csinált belőle. Az anyám sosem kedvelte.
Az apám se kedvelte és én sem. Kérem menjen.
- Egy pillanat. Maga mégsem Anasztázia... - Azt mondtam, kérem, menjen.
Maga dühös. Ne válaszoljon. De utoljára figyelmeztetem.
Méltóságos uram, nem távozhat...
- ...anélkül, hogy látná őfelségét. - Már láttam.
De olyan csalódott lesz, hogy nem láthatja megint.
- És ezt honnan veszi? - Mi? Úgy érti, hogy én... Nos...
Igazából, méltóságos úr, mi nem tudjuk, de biztosak vagyunk, hogy így lesz.
- Biztosak vagyunk benne, méltóságos úr. - És én is! Kedves Iván Vasziljevics, sokáig maradt...
- ...és végülis megígérte nekem... - Ne hízelegjen, Irina.
Jól van. De ne tartson sokáig. Fájnak a lábaim.
Azt hiszem, meg fog lepődni.
- Őméltósága... - Úgy örülök, hogy látom, Iván Vasziljevics.
- Ők mondták a nevem. Kedves. - Nem ül le?
Nem, köszönöm. Nem kívánok maradni.
Az apám kamarása nagyon előzékeny ember volt.
Őfelsége sokat dicsért engem.
Nem emlékszem, hogy előzékenynek nevezett volna.
Apám kamarása józan gondolkodású volt, nem ítélkezett azelőtt...
Madame, bocsásson meg. Szörnyen kínoz a köszvény...
...kétségtelen büntetése a mértéktelen életnek.
És türelmetlenül várom, hogy visszatérjek forró vizes kádamhoz.
Sok esemény van, amire visszaemlékezhet...
...sok részlet, ahogy tucatnyi más is lehet.
Kapcsolatom őfelsége gyermekeivel személytelen volt, általános.
Így végülis az ítéletem csak egy vélemény...
...és ezt a véleményt nem lehet megváltoztatni hasonlósággal és viselkedéssel.
Méltóságos úr, 10 év hosszú idő.
Nem, észrevettem a hasonlóságot.
Figyeltem, ahogy viselkedik.
És örömet okozott nekem. Vissza vitt engem a székemmel...
...a Szentpétervári Birodalmi Színházba.
Második sor a folyosóról, minden kedd este.
A színjátszás célja, nem csak a valóság utánzása...
...hanem az illúzió keltése is.
Nem gúnyolódom, mikor azt mondom ön kitűnő színésznő, Madame.
Rendkívül jól képzett. Tiszteletem.
- Nem fogadom el ezeket. - Madame, a lábam kínoz.
Az életem kínoz engem, mégis tovább kell élnem.
Azért nem hisz nekem, mert nem akar hinni.
A szavaim nem győzik meg, mert fél, hogy ismerem a megfelelő szavakat.
Pontatlan, Madame. Azt mondtam, a viselkedése, a modora egy nagyhercegnőé...
...ami meggyőzött volna, de...
Nem látom azt magában. Nem egy gesztust.
Bár egy többet érne minden szónál, ha be tudná mutatni.
Jó napot, Madame.
Hogy mer rágyújtani a jelenlétemben az engedélyem nélkül?
Ki maga?
15, 16, 17, 18.
Ennyi a lehetséges 31-ből.
És maga olyan biztos volt benne, hogy jól fog menni!
Nem a vén róka mondta, hogy kitűnő előadás volt?
Nem a művészetért csináltuk, hanem a pénzért!
Figyeljen, ez akár örökké is eltarthat!
- Néhányan azt mondják, ő az, néhányan meg nem. - Pontosan.
- Elhatároztam magam. - Mire?
Csak egy út lehetséges: Egyenesen a csúcsra megyünk.
- Az öreg ikonra gondol? - Igen, az özvegy császárnéra.
Persze, a vén hajcsár a kastélyában ül Koppenhágában körmeit rágcsálva...
...mert ő is látni szeretné Sarah Bernhardt előadását.
Ő az egyetlen lehetőség. A család fejeként, senki se szegül ellene.
- Nem szegül ellene. - Méltóságos úr, a felség látni kívánja.
- Miért? Várhat. - Nem mindegy?
Nem sokáig. Már csomagol.
Csomagol?
- És hová megy felség? - Nem tudom, és nem is számít.
- Azt hittem, ma jól érezte magát. - Igen, míg meg nem szégyenítettek.
Magamat szégyenítettem meg hogy megengedtem ezt.
Megszégyenítettek a felhozott trükkök, mint egy cirkuszi bohócot.
Megszégyenítettek a kérdezgető emberek, hogy aláírják a papírt, igazolva engem.
Igazi vagyok, és nem fogok hajlongani előttük, hogy bizonyítsam.
- Kik ezek? Azt hiszem tudom. - Ki maga?
Ma? És holnap? Biztos a holnapban és az azutánban?
Miért? Miért nem hagyja, hogy elhiggyem?
Hagyni fogom, hogy elhiggye, ha biztos vagyok az igazságban.
Soha senki nem lesz biztos, és maga legkevésbé. Már azon a napon tudtam.
Téved. Ez a mai társaság nem érte meg az erőfeszítést.
De van aki megéri. Elég egy szava és hajlongani fognak.
- Az özvegy császárné, Marja Fjodorovna. - Nagymama.
- Nagyma-MA. - Nagyma-MA.
- Nem fog magához engedni. - De fogja.
- Honnan tudja? Szavak! - Tudom, hogy fogja.
Nevezzen intrikusnak, összeesküvőnek, vagy aminek akar.
Mélyen tudja, hogy egyedül én tudom az öreg hölgy elé vinni.
- És a maga kedvéért be is juttatom. - A kedvemért?
- Igen. - Maga soha nem tett semmit más érdekében.
Szeret az emberekkel játszani, bolondot csinálni belőlük.
Ezért csinálja ezt, a tréfa kedvéért! Hogy bizonyítsa nagyságát, életerejét...
...míg mások kicsik és holtak.
Igen, és a pénzért... Rajta.
Nem fog fájni.
Üljön le.
Ha távozni akar utána, nem tartóztatom erővel.
Mondjuk, igaza van.
Valóban, igaza van.
De ez még egy ok, hogy eljöjjön velem Koppenhágába a császárnéhoz.
Ne bízzon senkiben, akit a nemes lélek hajt. A jó sosem biztos.
És a végén elengedik.
A mi indítékunk más.
De célunk ugyanaz. És csak ez számít.
Nos?
Megyünk Koppenhágába?
- Volt egy álmom múlt éjjel. - Igen. A porondmester apjáról.
Nem. Ezúttal babkészítő volt.
Az anyám segítőjeként az arcokat festette.
Megfelelő származás egy babának.
Tudja, hogy elmegyek. Mindig tudja.
A császárné mindig feketét visel, igaz?
Igen.
Már 10 éve szeretném látni.
- Sosem volt könnyű eset, a vég előtt sem. - Igen, tudom.
Tudja vagy emlékszik?
Pál herceg. Lássuk. A császárné unokaöccse, másod unokatestvérem...
- ...eljegyzett, mikor még ... hány éves? - 16.
Egész vonzó.
- Emlékszik rá? - Nem.
Kellene. Elmondok egy titkot, hogy az első keringőt, amire emlékszik...
...vele táncolta.
- Dán vám. Van elvámolnivaló? - Nincs.
Madame. Köszönöm.
- Madame Anderson. Madame Anderson! - Igen.
Igen. Bounine. Minden szabályszerű?
Igen, úgy tűnik. Üdvözöljük Dániában. Remélem kellemes lesz a látogatás.
Köszönöm.
Sajnálom, elfelejtettem.
- oly sok nevem volt már. - Küzdenem kellett, hogy ezt megszerezzem.
- Miért Anderson? - Nos, kellett egy név...
- ...és egyszer olyan helyzetbe kerültem... - Egy hölggyel?
Álnévnek elég ártalmatlan.
"Madame A. Anderson."
A legkevésbé fontos valódi kilétem.
Mi történt a másik Madame Anderson-nal?
- Semmi különleges. - Csak belefáradt?
Ez a vízum csak 14 napra jó.
Két hét. A legtöbb embert egy életre elfogadják annak ami.
- Lehet, hogy két hét nem elég. - Az kell legyen.
- Ez meg mi? - A lovasságnál ezt csináltuk...
...mikor a gyalogság menetelését figyeltük.
- Sofőr, mi ez a felvonulás? - Semmi különös.
Minden nap ez van, mikor a király Koppenhágában van.
Köszönöm. A király?
- Kristóf bácsi. Nagymama kuzinja. - Jó. Nagyon jó.
Elnézést, uram.
- Megmutatná Mrs. Anderson-nak a szobáját? - Igen.
Bocsásson meg. Hol van a bár?
Arra, uram.
- Nos? - Nem jó.
A császárné visszautasította a látogatást.
És ő?
Nem. Pál herceget az öreg hölgy tartja el.
Sosem volt elég bátor.
Van egy lehetőség. Emlékszik von Livenbaum bárónőre?
A császárné öreg udvarhölgye?
- Homályosan. - Ő tisztán emlékszik magára.
Egy pillanat. Találkája van vele holnap 4 órakor.
- Találka? - Igen.
A Tivoli Kertben.
Nem! Nem lehet!
- De igen! - Elena von Livenbaum.
- Szergej Bounine. - Foglaljon helyet.
Köszönöm... Nem, ez túl veszélyes.
- De mégis. - Veszélyes? Ugyan.
Kibe futhatnánk bele itt a Tivoli-ban, a gyerekeket kivéve?
Ezért választottam ezt. Milyen fitt.
Pompás. De ez egy fullasztóan kicsi város... egy falu.
Száz fecsegő nyelv elpletykálhatja őfelségének...
"A maga udvarhölgyét egy férfival látták."
- Az a férfi. Egy kancsó felséges sört. - Igen, asszonyom.
Mindig a hazaiak italát iszom. Ez egy hold nélküli őrület.
Kedves bárónő, sosem változik.
Megpróbál megvesztegetni, ahogy a császárné is mondta.
- Hol van? - A császárné?
Pasziánszt játszik az emlékeivel.
Nem ő, kedves tábornok, Anasztázia.
Vagy mondjam azt, "őfelsége"? Tényleg ő az?
- Szeretnék találkozni vele. - És fog is.
Hamarosan bemutatom Koppenhágában.
Milyen nézése van. milyen elkerülhetetlenül hasztalan vagyok önnek.
- Miért? - A császárné sosem fogadja magát, vagy azt a nőt.
Ismeri őt. Egy "fagyos" jégcsap. Köszönöm.
És Pálhoz sem juttatja be.
Úgy küldi a számláit, mintha meghívások lennének.
Úgy viselkedik, mintha Oroszországban lennénk. Oroszország!
Én magam vagyok Csehov három nővére.
- Sosem jutok oda vissza. - Biztos kellemesen él a császárné mellett.
Az élet őfelségével nem egy örökké tartó kánaán.
- Ugyan. Biztos van benne jó is. - Egy morzsányi se!
- Sosem szórakozik? - A kísértetei. Halott családjának szellemei.
De biztos kikocsikázik. Vagy vásárol. Vagy múzeumba jár.
Ha még egyszer kimond, suttog, lélegzik egy szót...
Alkalmanként kimegy, ha valami Oroszországgal kapcsolatos van.
Egy opera vagy balett. Lássuk csak.
Egy Csajkovszkij balettet adnak elő a héten a királyi színházban.
Csütörtökön, úgy hiszem.
Jöjjön ide egy pillanatra.
Azt akarom, hogy ma este olyan gyönyörű legyen, amennyire lehet.
Pál herceg igazán egyszerű lélek.
Hivatása és szenvedélye egy és ugyanaz.
A gyönyörű nők hajszolása.
Ha mindenképp ezt akarja, el kellene küldenie egy plasztikai sebészhez.
- Üljön a helyére. - Tudja, mióta nem voltam színházban?
Ne mutassa ki izgatottságát. Üljön le.
- Tábornok, most érkeztek meg. - Ő is?
Igen.
- A programot. - Felség.
A páholy közelebb van a színpadhoz.
- A férfi, aki gyönyörűnek kell lásson? - Igen.
- A vőlegényem? - A hölgy mellett von Livenbaum bárónő...
...a császárné udvarhölgye.
- Hol van a császárné? - A páholy végében, a függöny mögött.
Ily közel, annyi év után.
Hirtelen megrémültem.
Menjen velük a büféhez, és arccal erre álljon.
- Ma este lehet... - Tudom, mit jelent a ma este.
Induljunk.
Kérem. 3 kávét.
- Jó estét, felség. - Bounine. Épp magáról beszéltünk.
- Örülök, hogy újra látom. - Köszönöm. Mikor jött vissza?
- Honnan? - Azt mondták, egész héten vadászaton lesz.
A kapcsolatom a nénikémmel kényszerít, hogy sokat utazzak.
- Bocsánat. - Megértem.
- Ki volt az a szép hölgy magával? Rendkívül bájos. - Mrs. Anderson?
- Igen, nagyon csinos. - Anderson? Dán? Angol?
Egyszerre több. Szeretné megismerni?
Tudja jól, hogy szeretném.
Bemutatom őfelségét, Paul von Haraldeberg herceget?
Császári felség, Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő.
- Tudnom kellett volna. - Mrs. Anderson álnéven utazik.
Meglepődött?
Én sem voltam biztos, hogy felismerem önt.
- Most már biztos? - Igen.
Még nem kérdezem meg, maga megismer-e.
Nagyon kedves és tapintatos. Gratulálok.
- Bocsássanak meg nekem? - Megijedt.
Kisfiúként is ilyen volt.
Ilyen kockázatos meginni velem egy italt?
Úgy tűnik, minden, ami a tábornokkal kapcsolatos, kockázatos...
- Még egy ital is. - Akkor velem igya meg.
- Most én vagyok soron. Bocsássanak meg? - Természetesen.
- Megváltozott. - Ahogy maga is.
Vagyis emlékszik?
Emlékszek egy kislányra, aki boldog volt a hátam mögött a sarokban.
Emlékszem egy kisfiúra, aki mindig szakított időt a hízelgésre.
- Például? - Próbára tesz?
Nem, ösztönzöm, hogy beszéljen, így élvezem, hogy magát nézhetem.
- Pezsgőt? - Miért ne?
Von Livenbaum bárónőt, kérem.
Bounine tábornok, csodás meglepetés.
Vaszilij, őfelsége egy pohár ásványvizet kér.
Maga egy szörnyeteg.
Ha túléltem a forradalmat, akkor ezt is túlélem.
Ha megbocsát, inkább megbizonyosodom Vaszilij jó vizet hoz-e?
- Őfelsége szörnyen igényes. - Természetesen.
- Felség. - Ki az?
Felség, bocsásson meg.
Már egyszer megtettem, mikor hallottam, hogy meglőtték.
- Kétszer ítéltek el. - Kik, a fehérek vagy a vörösek?
- Ahogy emlékszem mindkettő. - Jó nekik. De mégis itt van.
- A felség bocsánatát kérem. - Miért? A tolakodásáért?
Az arcátlanságért, hogy a Romanov nevet használja egy vállalkozáshoz?
Hogy napok óta a kapumon dörömböl?
- Felség... - Bounine...
Már láttam két Tatjánát, egy Alexejt, és egy Marja-t...
...és egy Anasztáziát.
Nem nézem meg a védencét.
Belefáradtam az unokáim kísérteteibe, ahogy a hamis reménybe is.
Elvesztettem mindent, amit szerettem.
A férjemet, a családomat, a rangomat, az országomat...
Csak az emlékek maradtak. Egyedül akarok maradni velük.
Talán egy emlék még valóra válhat.
Magának a valóság a részesedét jelenti.
Felség, csak egy bolond hozná maga elé a részesedés miatt.
Bármit is gondol rólam, tudja, hogy nem vagyok bolond.
Én is átestem a világ forradalmán.
Utazásának hatásai nem előreláthatók.
Pontosan tudja, hogy ez a nő nem az unokám.
Hogy őszinte legyek, nem tudom ki ő.
De sok mindent csak azzal magyarázhatok, hogy ő az, akinek hiszi magát.
- Látom már, több van ebben, mint gondoltam. - Bocsánatát kérem.
Igazán akarja a rangot, amit nem kapott meg. Ezt csupán a pénzért teszi.
Sosem bocsátott meg a családomnak, igaz?
Csak azért jöttem, hogy elmondjam, bárki is ez a nő, csak egy dolgot kér...
- ...hogy láthassa. - Sajnos már nincs sok időm hátra...
...hogy találkozzak minden őrülttel, akinek királyi rögeszméje van.
Ha látni akar engem, mutassa meg neki megint a fényképem.
- Felség... - Menjen vissza Párizsba, Bounine. Az időmet vesztegeti.
Tábornok, jó estét.
- Felség, gondoltam talán... - Hagyjon az ostobaságaival. A köpenyemet.
Szóval Bounine még mindig vonzó.
Igen, felség.
- Őrülten vonzó. - Igen, felség.
Livenbaum, kéjsóvár vonzalma undorító.
Egy nőnek a maga korában, a szex csupán a nemzéshez kell.
Igen, felség.
Látta őt? Mit mondott? Mit...
Nem láttam őt. Mit mondott a herceg?
Elbűvölő volt. Jobban kedvelem őt, mint az elmondása alapján gondoltam.
- Igazán? - Nem akarja?
Szeretném, ha jobban kedvelné magát, mint ahogy maga őt.
- Bocsáss meg, Marie nénikém. Belefutottam valakibe... - Megbocsátok.
Egy szőkébe futott bele. Nagyon csinos.
Férjnél van?
- És ki az a nő? - Még nem tudom.
- Rajta, el kell mondania. - Livenbaum, egy másik előadás miatt jöttem.
Felség.
- Az ékszereket kérem. - Ékszereket?
Igen, az ékszereket.
Kérem, Andrej, betenné ezeket a lenti széfbe?
Miért? Hamisak.
- Maga tudja, de az igazgató nem. - Kapcsolat a közönséggel.
- Valami más? - Nem. Reggel találkozunk. Jó éjt.
Jó éjt.
Jól csinálta ma este.
Köszönöm. Most már elmehetek?
Igen, jobb ha pihen egy kicsit.
Pál herceg hívni fogja holnap este.
Köszönöm, hogy elérte a meghívást.
Maga érte el. Én csupán elfogadtam.
A császárné nem akar engem látni, igaz?
- Találkozni fognak. - Biztos nemet mondott ma este.
Így az út Pálon keresztül vezet.
Nem habozik felhasználni az embereket a céljaiért, igaz?
De habozok.
Habozok, míg a vállalkozásom mást nem kíván.
Jó éjszakát.
Kezdjük egy szép, tiszta pezsgő levessel.
Én azt hiszem, pezsgős csirkebecsináltat.
- Zöldségeket nem. - De egy ropogós pezsgő salátát.
- Kitűnő. - És a desszert?
- Egy kis pezsgő souffle. - 1921 jó év volt souffle-nál.
Igazán nem szeretem a pezsgőt. Csak azt szeretem, amit jó nekem.
Reggel se fogja szeretni.
Imádom a reggelt. Fantasztikusan nagy macskajajom lesz...
...és a barátja, Bounine, dühöngeni fog.
Tudja milyen ő? Mint a Vodka. Gyors, kemény, markáns.
- És maga? - Remélem pezsgő.
- Ne legyen mohó. - Kislányként is mindig ezt mondta...
Oh, ne, ne. Ma este ne.
- Hányszor voltunk együtt? Négyszer, ötször? - Háromszor.
És minden alkalommal...
Mindig hallom a gondolatait "klikk, klikk, klikk. Ő az? Nem az? Ő..."
Ez nagyon nem vonzó és nagyon zajos.
Ma este csak jól akarom érezni magam.
Tudja, ki vagyok?
Nem. Egy nő.
- Egy rendkívül vonzó. - Akkor viselkedjen úgy.
Nos ez... Ez nehéz.
- Ne "klikk, klikk, klikk." - Egyszer sem.
1921. Határozottan.
Elnézést, Felség. Bocsánat a zavarásért...
...de őfelsége még nem épült fel a betegségéből.
Az orvosa határozottan utasította, pihenjen le korán.
Vodka, tiszta vodka.
Szegény Hamupipőke. A kocsi visszaváltozott tökké...
- ...és az inasa nagy fehér patkánnyá. - Felség.
- Nem gondolják, hogy az üvegcipő elvágja a lábát? - Jó éjszakát, felség.
Ez a csúnya mostohanővér! Jó éjszakát. Köszönöm.
Köszönöm. És köszönöm.
Köszönöm. Szép álmokat.
Jó estét...
Elfelejtettem megdicsérni a séfet.
- Jó éjszakát. - Beszélhetek önnel egy pillanatra?
- Már késő van. - Nagyon fontos.
Jól van, élvezem a társaságát. És elismerem gyönyörű nő.
A lehetséges öröksége 10 millió font.
Bounine, unalmas, hogy mindenki a gyengeségemre figyelmeztet, és maga...
Szépségért és pénzért.
Nem gondolom embertelennek. Ez a két legvonzóbb dolog a világon.
Rendben. Mit kíván tenni?
Néha túl keményen nyomul.
A vízuma 4 nap múlva lejár.
- Ha nem találkozik a császárnéval... - Túl hangosan kopog az ajtón, Bounine.
Mikor a nénikém úgy gondolja, nagyon erőltetnek valamit...
- ...akkor semmit se tesz. - Maga mikor cselekszik?
- Attól függ. - A számoktól?
Már megint nyomul.
Ezúttal nagyok, kedves hercegem. Nagyon nagyok.
Jó éjszakát.
Egy, kettő...
Három, négy...
Tábornok... Tábornok, éhes vagyok.
Nem most jött az étteremből?
Ó, milyen mulatságos étterem.
Nincs étel! Miért nem viszel el holnap oda?
Túl sokat ivott.
Nem! Nem eleget. Kérhetek még?
- Nem! - "Nem!" Biztos nagyon sivár a szobája.
Az enyémben mindenki jól érzi magát.
Nem csatlakozik hozzánk?
Kérem, hagyja abba a butaságait és aludjon.
Aludjon. Ha alszunk, alszunk.
Tábornok, be kell vallanom valamit:
Hazudtam. Csak én vagyok itt.
Hall engem? Tábornok!
Maga miért nem vall be valamit?
Vagyis beismer. Ugyanaz.
Rajta, tábornok. Egy apró vallomást.
Egy édes kis vallomást.
Pál herceg kétszer is kereste magát, felség.
Köszönöm, Fegya.
Jó napot, felség. Felség élvezte az utat?
Igen, jó volt a változatosság kedvéért.
- Pál herceg... - Hallottam. Kétszer hívott.
Még várakozik, felség.
- Sajnálom, felség, hogy ilyen állhatatos, de... - Pénz?
- Sokkal fontosabb. - Egy nő.
Jól van, gyere be.
Nos, ki az a nő?
- Rögtön a lényegre térek. - Mint általában.
- Őfelsége visszatért? - Igen.
Később, kedves grófné, később.
Livenbaum, nincs kedvem magához.
Állandóan a városba kell mennem stráfkocsin.
- Stráfkocsin, kedvesem, amíg maga... - Megint bursitis-e van.
- Nincs bursitis-em. Migrénem van. - A válla?
Más területtel nem tudna ennyire meglepni.
Livenbaum, elég...
- Van itt vele valaki? - Pál.
Pál? Tudja, hogy nyilvánosan látták azzal a nővel?
- Melyik nővel? - A csalóval.
Prenez garde, Comtesse. Lehet, hogy a császárné elfogadja?
- Vagyis Pál rá fogja beszélni? - Egyre öregszik.
- Soha. - És magányos.
- Soha. - És ő...
- Soha. - Livenbaum.
Felség.
Tudja, mit akart?
- El tudom képzelni, felség. - Hogy találkozzam azzal a nővel.
Milyen könnyedén elfogadta a játékát.
És mit bizonyítanának? Hogy bemagolta Bounine tanítását.
Na és ha hasonló? És ha azt hiszi, ő Anasztázia?
Hiába vágyunk egy álomra, nem lesz valóság.
Ő egy szélhámos. Biztosan az.
- Nem igaz? - Én... nem tudom, felség.
Azt hiszik, makacs vagyok, igaz?
Igen. Nagyon makacs.
Talán túl makacs.
Melyik hotelben szállt meg?
"Higgye el, belefáradtam. Őszintén sajnálom."
Őszintén. "Aláírás, Pál."
- Siralmas kézírás. - Gondolja, tényleg találkozott a császárnéval?
Mit számít, ha nem, vagy ha igen, de elutasította?
A válasz ugyanaz: Nem.
Halló. Igen.
És ki? Köszönöm.
Von Livenbaum jön fel... egy hölggyel.
- Milyen hölggyel? - Jobb lenne, ha mindketten bemennének.
- Hölgy? Gondolja, hogy... - Igen.
Petrovin, jöjjön.
Ki jön fel?
Azt hiszem a császárné.
Idejön? Most? Nem hiszem, hogy a szemébe tudok nézni.
- Ne bolondozzon. - Nem, nem vagyok elég jól.
Most kell? Ha lenne egy kis időm?
Készüljön fel.
- Felség. - Várjon lent, Livenbaum.
Nagyon hálás vagyok, felség.
Remélem nem fogja befolyásolni rólam alkotott véleménye...
Hozza be.
Felség, Őfelsége várja.
Bátorság.
Igen.
A hasonlóság elég jó egy viaszfigura galériához.
- Nem ismer fel? - Kellene?
Ki maga? Hol született?
A születési bizonyítványom szerint Tsarskoie Selo-ban.
De valójában Peterhof-ban.
Lánya, kétségtelenül, II. Miklós cárnak és Alexandrának.
És unokája Marja Fjodorovnának...
...az özvegy császárnénak.
Túl sokat fogadtam már a feltámadt Romanovok közül.
A kivégzőosztag ügyetlenül célzott, így meglepő a forradalom sikere.
Kétszer határoztam el, hogy megkeresem...
De oly sok nap, hét, még hónap is eltelt, hogy nem tudtam, ki vagyok.
És most tudja?
Azt hittem igen, de ha nem ismer meg...
Olyan sokat változtam, felség?
Egyben nem változott, mademoiselle.
Nem, ha valaki szeret.
Talán, ha a szeretet nem szakadt volna meg oly hirtelen...
Nem változtam volna ennyit.
Közönségessé és érzelgőssé változtat...
...egy olyan eseményt, mely a legnagyobb bánatom.
Bocsásson meg. Egy pillanatra elfelejtettem...
...hogy az a tragédia inkább a magáé, mint az enyém.
Csak próbálom... Megnehezíti a dolgomat, nagymama.
Nem engedtem meg, hogy így nevezzen.
Sajnálom.
Azt hiszi, egy magányos öreg örül, ha azt hallja valakitől, "nagymama"?
- Az én magányom olyan, mint a magáé. - Nagyrészt magányosak vagyunk.
És nagyrészt a saját hibánkból.
De nem mindenki álcázza az ürességet.
Arra kér, hogy megismerjem. Jól csinálja.
Könnyes a szeme, a hangja érzésekkel teli.
Elhiszem, hogy magányos és szeretetre vágy.
Ki nem?
De a szeretet, amiért nem könyörög, azé, aki már meghalt.
Ilyen biztos benne?
Elnyerte a kapzsik, az érzelgősök jóváhagyását. Egyik sem vagyok.
Szóval kizár, mielőtt kinyitotta volna az ajtót.
Azt mondták, nehéz kérdéseket tesz majd fel.
Még annyira sem érdekli, hogy egyet kérdezzen!
Nem érdekel a ravasz bemutató, amit betanult...
- ...az üzlettársaitól. - Engem nem érdekel az üzletük!
- Engem nem érdekel a pénz! - De tud az örökségről.
Tudom, amit elmondtak. Nem akarom a pénzt.
- Mondja kinek adjam oda, és oda adom. - Könnyű mondani.
De nem adhatja oda, míg nem a magáé.
És nem kaphatja meg anélkül, hogy elismerem.
Hasztalan mondom azt, hogy én nem azt akarom.
Maga olyan rideg.
Hallottam, mikor apám azt mondta, magával vitatkozni nehezebb, mint bárkivel a családban.
Azt hittem, akkor azért mondta ezeket...
...mert maga és az anyám egy nyakláncon veszekedtek.
Valami, valami smaragdon. Igen.
Maga meg akarta tartani, bár a császári kincsekhez tartozott.
Ki mondta ezt? Voltak sokan, akik tudhatták.
Az utolsó udvari díszöltözetéhez viselte...
Zöld és arany bársony, és hosszú uszály.
A fénykép nem volt hízelgő, de pontos.
Az apám az anyám pártjára állt a veszekedésben.
Mind maga ellen volt, de maga makacs volt.
- Megtartotta a Füge smaragdjait. - Honnan vette, hogy Katalint Nagy "Fügének" nevezze?
Mindig így hívtuk.
Néha Marját is csúfoltuk, mert csak egy szemmel nézett az emberekre.
- És Olga mindig azt mondta... - Elég!
Megtiltom, hogy hozzám vágja azokat a neveket.
Beszélek róluk, ha akarok. Ők a testvéreim.
Csaló!
Így nevez.
Ha van magában tisztesség, azonnal fejezze be. Kifizetem.
- Többet adok, mint amit Bounine ígért. - Menjen el!
- Pénzt ajánlok. - Kérem, menjen.
Szóval, feladja.
Nem szenvedtem eleget a bolondokházában...
Az emberek próbára tesznek, kihasználnak, visszautasítanak.
Azelőtt meg a pince és a költözés!
Szabadulás a sír széléről...
Bolondokházában töltött évek emlékek nélkül... kitűnő anyag egy melodrámához.
Hosszú üres napok, melyben a tudat, hogy élek fájdalommal tölt el.
Kitartó melodráma.
És aztán lassan, végre felküzdöm magam...
...ki a vízből, a fényre...
...a levegőre, gondolkodva...
"Igen, talán igen, Talán én...
"Én kell, hogy... legyek.
Én vagyok az, és a nagymamám még él, hogy ezt megmondja."
A nagymamám még él, hogy kitartsa pénzzel teli kezét.
Inkább arcon csapott volna azzal a kezével!
A bánat tragikus jelenete. Jól csinálta.
Nem felejtett el semmit, igaz?
Sajnálom, mademoiselle...
...hogy nem sikerült legyőznie biztos nagy csapást jelent.
Viszontlátásra.
- Ne menjen. - De épp az előbb mondta.
Ígérem, nem mondok semmi olyat, amivel megpróbálnám meggyőzni.
- Akkor mit akar tőlem? - Még egy-két pillanatot. Egy kis időt magával.
Színlelve, hogy nem gondol semmire.
Hogy becsukjam a szemem azt játszva, hogy olyan mint régen.
Egy teraszon a nyári napon.
Ne, ne, ne. Ígérem, ígérem nem mondok neveket vagy helyeket.
A tengeri levegő illata.
A teniszlabda hangja. A nevetés a pályáról a fák felett.
És a hangja, ahogy "Malenkajá"-nak nevez.
És aztán hirtelen villámlik a nyári égen.
Maga beteg?
Az voltam, De már nem vagyok.
Látta már orvos? Egy jó?
Jól el vagyok látva orvosokkal.
De kedves, hogy megkérdezi.
- Jobb, ha megyek. - Nem lepett meg, hogy nem ismer fel.
- Valóban sokat változtam. - Csak egy pillanatot kért.
Milyen furcsa, hogy maga is megváltozott kicsit.
Az eltelt évek rémségei erősebbé tették.
Nem vagyok erős, mademoiselle. Eresszen.
Túl okos nekem. Egy öreg nő vagyok. Az erőm már csak külsőség.
- Legalább újra találkoztunk. - És fogunk még, ha az elmém kitisztult.
- De most... - Ne, jobb, ha nem találkozunk.
Ellágyult velem kapcsolatban, de később megbánhatja.
Azt mondja, "Csak színjáték volt.
Egy olcsó kis színésznő, akit felbéreltek."
És... úgymond fel is béreltek.
Éheztem, miután elmenekültem az utolsó bolondokházából.
Nem volt hová mennem. Bounine talált rám a halászhálójában.
Talán több jó van benne, mint mi hisszük.
Vagy tőle is el kellene menekülnöm, de belefáradtam a futásba.
- Jól érzi magát? - Igen.
Jobb is magának, ha nem hiszi el...
- Maga beteg. - Nem.
Csak azért köhögök, mert kicsit megijedtem.
Nem azt jelenti...
Mondja megint.
Hogy köhögtem, mikor megijedtem?
Mikor kislány voltál köhögtél, mikor megijedtél.
- Malenkaja... Malenkaja!
Oly messziről jöttél hozzám, és én úgy vártalak.
Ne, ne, ne. Ne sírj.
Nincs mitől félni. Ne, ne beszélj.
Biztonságban vagy, Anasztázia. Velem vagy. Otthon vagy!
A kísértetek elmehetnek. A zárt szobák megnyílnak.
Van egy inasom... Egy nagyon öreg ember...
És minden éjszaka szobáról szobára jár...
...meggyújtja a lámpákat...
...még a sötét szobák fényárban nem úsznak.
Talán ez valóra válik mindannyiunknak.
Meggyújtjuk a lámpákat, hogy megvilágítsuk a múltat.
Azt hittem meghaltál, de visszajöttél, Anasztázia.
Visszajöttél!
De kérlek, ha mégse te vagy az, sose mondd el.
Sok gyönyörű bolt és étterem... Igen.
Szintén teszünk egy kis kitérőt Amerikába.
Végülis már csak ez az ország tiszteli igazán a gazdagságot.
- Utálok utazni. - Én Uruguayba szeretnék menni.
- Igen, miért? - Tetszik a neve, "Uruguay".
- Utálom. - És "Guatemala".
- Olyan távolinak hangzanak. - Igen, nagyon.
- Miért nem bérel egy hajót és vitorlázik a tengeren? - Utálom a tengert.
Kedves Maxine, azért van itt, hogy egyen, igyon, és élvezze a műsort.
Utálom az orosz ételeket, a rossz a pezsgőket.
Beteg vagyok a cigányoktól, és rosszul érzem magam.
Akkor miért nem megy haza?
A szobámat még jobban utálom.
Ilyen hamar? Hé, visszajött az állomásról.
- Talán nem volt a vonaton. - Talán.
Valami baj van? Megérkezett a vonat?
Rajta volt?
A császárné? Pál?
- Nos? - Minden a...
Púderezze be az orrát.
Meddig tartson?
Majd szólunk. Menjen. Menjen.
Nos, Petrovin, megérkeztek.
- De miért nincs vele a hotelban? - Igen.
- Olyan megint, mint Koppenhágában. - Ott kellett maradniuk.
"Ott maradniuk." De a császárné nem engedi meg neki, hogy lássa őfelségét.
Legalábbis ezt mondta Pál.
Nem, pénzkidobás volt itt maradni.
Von Livenbaum reggel 10:00-ra várja önöket.
Vagyis beleegyeztek a holnap esti bemutató estélybe? Csodás!
Akkor 7:30-kor megtarthatjuk a sajtókonferenciát.
- A hotel nagy báltermében. - Jó.
- Mi van a házasság szóbeszéddel? - Igen.
Bejelenthetjük eljegyzését Pállal?
Tudja, ahányszor Pált hozta szóba, különösen viselkedett.
- Nem gondolja, hogy féltékeny? - De.
Még emlékszem Koppenhágára.
Már megint úgy fal, mint egy disznó.
Megint ideges vagyok.
- Honnan a pokolból hozták ezt? - Az opera raktárából.
- Szerintem hatásos. - Sztyepán, szabadulj meg a lámpáktól.
Mennyi az idő?
7:40. A sajtó már várja őt.
Már késő bármit is kezdeni a trónnal.
Az isten szerelmére, hagyják azt az ostobaságot! Petrovin!
- De betanulták. - Majd előadják később.
Kérem, uraim, majd a sajtókonferencia után.
Összezavarodtam. Össze!
- Mikor eredetileg megbeszéltük... - Sztyepán, szóljon őfelségének, hogy készüljön.
Petrovin, engedje be a sajtót.
- Látta őt? Beszélt vele? Mi... - Már 50-szer mondtam.
Nem találkoztam sem vele, sem a császárnéval.
Talán ha leírom, egy nagyon hosszú levélben...
Sajnálom. Meguntam már ezt az egész dolgot.
Minél hamarabb vége, annál jobb.
Nagyon megváltozott, méltóságos úr.
Ne legyen túlságosan unott. Már késő hozzá.
Erre, kérem. Találnak majd másolatokat a vendéglistáról...
...és más információkat az asztalon.
Ebben a teremben lesz a bemutató estély...
...kicsit később, ma este.
Hölgyeim és uraim, sajnos este nem lehetnek jelen...
...ez császári őfelségének, az özvegy császárnénak az óhaja.
Azonban, császári felség, Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő...
...kegyesen hozzájárult, hogy találkozik önökkel pár pillanatig.
"9:30, a bált megnyitja a nagyhercegnő és őfelsége...
"Paul von Haraldeberg herceg.
- 10:15..." - Igaz, hogy összeházasodnak?
Az eljegyzést ma este jelentik be?
Nos csak bizalmasan...
Jelenleg nincs információnk ezzel kapcsolatban. Folytassa.
"10:15, az özvegy császárné megjelenik.
"10:20, eljátsszák az orosz nemzeti himnuszt...
- ...és őfelsége hivatalosan bemutatja unokáját... '" - Hölgyeim és uraim...
...enyém az öröm, hogy bemutathatom császári őfelségét...
Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnőt.
Milyen csodálatos ruha.
Készíts képet, ahogy jön le a lépcsőn.
- Mi a baj? - Bámulatos ízlés.
Készíthetünk képet a trónon?
Őfelsége még nem épült fel teljesen hosszú betegségéből.
Ezért kérem, legyenek rövidek a kérdésekkel.
Igaz, hogy nehéz volt elérni, hogy találkozzon a császárnéval?
3 hétig voltam Koppenhágában, majd minden időt őfelségével töltöttem.
Összeházasodik Pál herceggel?
A várost rendkívül elbűvölőnek és vendégszeretőnek találtam.
- Mi van az örökséggel? - Mire költi el?
Megkapja mind a 10 milliót?
Ha megkapnám az örökséget, jobban meglepődnék, mint maguk.
Romániába ment Oroszországból veló szökése után?
Igen.
1920 decemberében egy bukaresti kórházban volt?
Igen, voltam kórházban Bukarestben.
- Hogy mikor, nem emlékszem pontosan. - Nem? Én igen.
A mellette levő kórteremben lábadoztam, mikor behozták.
- Lehetséges. - Lehetséges, de nem emlékszik.
Nos, mikor kiengedték, egy férfi várt önre és vitte haza.
Én.
- Tábornok, könyörgöm. Nem folyt... - Csendet.
- Mi a neve? - Mihail Vlados.
- Vlados. - És a magáé Anna Koreff!
- Koreff, igaz ez? - Igen, azt a nevet használtam.
- Használta? - Őfelsége több nevet is használt.
Mint tudják bujdosásra kényszerítették. És amnéziában is szenvedett.
Kérem. Mihail Vlados...
Igen, ugyanabban a kórházban voltunk Bukarestben.
- Fejsérülésekkel kezelték magát... - Így volt.
Amit egy vonatrobbanás okozott Bukaresten kívül.
- Igaz ez? - Vonatbaleset áldozata volt?
- Kérem, szeretnék válaszolni. - Rendben.
Hölgyeim és uraim, kérem! Kérem!
Őfelsége nem hallja a kérdéseiket, előbb had válaszoljon.
Mit kívánnak tudni, hogy megsérültem-e...
- ...egy vonat balesetben Bukarest felé? - Igen.
Emlékszem egy vonatbalesetre.
Hogy megsérültem-e azt nem tudom.
- Hol szerezte a sebeket? - Oroszországban vagy Bukarestben?
- Nem lehetséges, hogy kétszer sérüljek meg? - Egy háborúban talán.
Mi más a forradalom?
Sajnálom, hölgyeim és uraim, a beszélgetésnek vége.
Bizonyosodjanak meg, hogy őrök állnak minden bejáratnál...
...és távol tartják az újságírókat a vendégektől.
- Minden meghívót ellenőrizzenek az ajtónál. - Igen, uram.
Nem teszem magának könnyebbé a dolgokat, igaz?
Katasztrófa volt?
Nem számít mit írnak az újságok, mielőtt utcára kerülnének...
...a vendégek itt lesznek, és a császárné megteszi a bemutatást.
- Bocsásson meg. Szabad? - Nekem is adhatna egyet.
Köszönöm.
Jól illik a lépcsőkhöz ez a ruha.
- Nem számít. - Egy óra múlva fog.
Már rég nem láttam.
Szörnyen hiányzott nekem.
Hiányoztam, igen.
Ki rendelte el, hogy ne találkozzon velem, a császárné vagy Pál?
Nyilvánvalóan eszébe se jutott...
...hogy mások utasítása nélkül is dönthetek.
Akkor maga nem akart látni. Miért?
Gondoltam, jobb, ha nem látom.
Igazak az esküvői pletykák.
Maga mondta nekem, hogy Pál és én évekkel ezelőtt eljegyeztük egymást.
- Nem veszi túl komolyan királyi kötelességeit? - Úgy érti, szabadon.
- A báb hátulról irányítja magát. - Gyerekesség.
Mindig rögeszméje volt, hogy az emberek azt akarják, azt tegye, amit mondanak.
Nem, nem az emberek. Maga.
- Ostobaság. - Valóban?
Maga lökött Pál elé. És most ellene van. Miért?
- Attól fél, hogy ő lesz az irányító? - Mié?
- Az enyém. A pénzé. - Nem akadok fenn a pénzen.
Akkor mi zavarja, hogy talán Anna Koreff vagyok?
Nem érdekel, mi a neve. Az érdekel, mi van magával.
Ami engem zavar, az az, ahogy megváltozott.
- Én változtam meg. - Igen!
Azóta, hogy megpróbáltunk rájönni, ki volt maga.
Azt mondta, csak ezt akarta?
- Igen, én... - De ez van? Nem!
Most már Anasztázia Nyikolajevna nagyhercegnő.
Most már a trónon van a helye a királyi csontvázak gyülekezete előtt.
- Mindig gyűlölnie kell? Mindig gúnyolódnia? - Kin gúnyolódok?
A maga szeretett alattvalóin?
Azokon a tartósított csontvázakon? Ők nem törődnek magával!
Nem érdekli őket, ki Anasztázia, míg pénzt és jobb pozíciót szerezhetnek...
...egy halott és eltemetett világban, aminek így kell lennie!
Nem ezt mondta néhány hónapja. Akkor még ezt akarta mindkettőnkért!
- Most már tetszik. - Menjen, élvezze.
Legyen nagyhercegnő! És csinálja fenségesen.
Menjen hozzá egy férfihoz, aki nem menne 10 lábnál közelebb az oltárhoz...
...ha maga nem az örökösnő lenne.
Sérti az igazság.
Maga mondta nekem, hogy önző és nagyravágyó voltam.
És elismertem, hogy igaza volt.
Magának miért nincs bátorsága elismerni, hogy igazam van?
- Emlékszik? - Mire?
- A zenére. Erre a keringőre. - Természetesen.
- Nem, nem emlékszik. - Sajnálom. Kellene?
Nem, rég volt.
Az első keringőm. Az első bálom.
- Az első... - Mi?
Partnerem. Azt hittem magam volt.
De biztos valaki más.
- Lehettem én. - Igazán nem számít.
Talán nem is voltam ott a bálon.
- Őszintén, nem értem. - Miért?
- Mert nem tagadom, amit Vlados mondott? - Igen.
Honnan tudja, hogy nem Anna Koreff vagyok?
- Legyen komoly. - Az vagyok.
Szándékosan viselkedik furcsán ma este.
Honnan tudja, hogy viselkedne Anna Koreff?
Tudom, maga hogy viselkedik. És engem csak maga érdekel.
- Komolyan gondolja? - Természetesen.
Akkor jelentsük be ma este eljegyzésünket.
Nagyon szeretném.
Paul von Haraldeberg herceg és Miss Anna Koreff.
- Bejelentené ezt? - Biztos, hogy nem.
Mert ez nem igaz.
Nem? Tegyük fel, nincs rangom nincs örökségem, semmim.
Nem gondolhatok erre, mikor pontosan tudom, ki maga.
Mégis, ha nem kapom meg a pénzt? Vagy nem is kérem?
Megteheti és meg is fogja. Miért lenne szegény, ha gazdag is lehet?
A szegényeknek is van egy előnyük.
Tudják, mikor szeretik őket önmagukért.
Sajnálom, de ezt a megjegyzését nem tudom komolyan venni.
- A császárné elkészült. Fent van a zöld szobában. - Jó.
- Mindjárt itt az idő. - Rendben.
- Pjotr Ivanovics. Nem érek vissza időben... - Miért nem?
Csak folytassák nélkülem.
Szergej Pavlovics, nem pompás ez az egész?
- Még sosem láttam ilyen szépnek. - Ebben?
Nem tudják mostanában, hogy kell csomagolni.
Képzelje el ezt, hogy egy modern utazótáskába rakja.
Az idő nem kedvez az eleganciának.
De maga visszahozta ce soir.
- Mi a baj? Dühösnek tűnik. - Nem, csak fáradt vagyok.
Megkérné őfelségét, hogy fogadjon pár pillanatra?
Tudja, hogy megkérem.
Tábornok. Tábornok!
- Bemehet. - Nagyon kedves.
- Csak óvatosságból, hallott az újságírókról. - Köszönöm.
Vaszilij, őfelsége várja a tábornokot.
Önért küldtem, Bounine.
Az unokám mondta, hogy számít kellemetlenségre az újságíróktól.
- Sajnálom, felség. - Köszönöm.
A férfi biztosan felbérelt bajkeverő volt.
- Őfelsége azt mondta, hogy valójában... - Tudom, mit mondott.
Sajnos, nem tudja...
...hogy az igazság csak egy világot szolgál, mely önmagáért él.
Készítettem egy bejelentést a sajtónak...
...amit szeretnék, ha átadna nekik, mielőtt ma este elmegy.
Már most távozom, felség.
Oh, és miért?
Úgy érzem, feladatom véget ért, bízom benne megnyugtatóan.
És mivel ez a maga estéje kötelességemnek éreztem...
Nem, ez nem teljesen igaz. Egyszerűen csak el akartam köszönni öntől.
Szokatlan.
A látványosság előtt távozni akar.
Azt hittem, magánál jobban senki nem akarja látni a győzelmet.
Ha ez az este valakié, tábornok, akkor a magáé.
- Mind hálásak vagyunk. - Köszönöm, de nem kívánok tovább részt venni.
Ugyan. Azok után, hogy végrehajtotta ezt a roppant feladatot.
Visszaadta az unokámnak a jogos rangját.
És ha nem vezettek félre...
...hatása volt gyermekkori szerelmével való egyesítésének.
Igen, valamennyire, azt hiszem.
De nem igazán örül neki, igaz? Nem elégedett.
- Miért nem? - Nem vagyok abban a helyzetben...
Oh, ugyan. Ez egyáltalán nem illik magához...
...hogy a helyzetéről beszéljen, Bounine.
Mikor őfelségével voltam, nagyon óvatosan jártam el.
Köszönöm. De kérem válaszoljon.
Ha ez a vágya a nagyhercegnőnek...
...akkor miért ne örülnék.
De magam miatt, nem, nem örülök.
Nem csak egy rangot kellett volna adnunk önnek...
...nagykövetté kellett volna tenni.
Milyen fondorlatosan hozta fel, amit mondani akar.
És még most se mondja ki.
Egy apró kötelet se dob, amibe kapaszkodhatnék.
Szergej Pavlovics, mit szeretne kérni?
Mire próbál megkérni? Miért nem őt kérdezi?
Néha, ami másoknak nehéz, nekem könnyű.
De ami másoknak mindig könnyű, nekem lehetetlen.
Megpróbáltam, felség, de haraggá változott.
Nem olyan gazfickó, mint hittem...
...sokkal inkább bolond.
Igen?
Elnézést, felség. Itt az idő.
Milyen hamar.
Bounine, azt akarom, hogy várjon meg itt.
Ez most parancs. Megvár?
Igen, felség. Megvárom.
Felség, nem vártam meg önt, és lenéztem a bálterembe.
Könnyekre fog fakadni. Mindenki ott van.
Azok a ruhák. És egyenruhák. Hihetetlen, mint mindig.
Igen, érzem a molyirtót.
Császári felség, könyörgöm... bocsásson meg.
Ha felség megengedné, hogy elmondjam a formaságokat, és...
- Livenbaum. - Már reggel megbeszéltük a ceremóniát.
- Igen, de... - A "de"-t majd később megbeszéljük.
Igen, bárónő.
Milyen csinos vagy.
- Jól érzed magad? - Igen, nagymama.
- Hol van Pál? - Falkenburg hercegnőjével táncol.
- Nagyon jó táncos. - Igen, nagyon jó.
- És nagyon jóképű. - Igen, jóképű.
- Felség, ezer bocsánat... - Felség, itt az idő.
Ha 10 évig bírtak várni, nem bánnak még 10 percet.
Livenbaum, négyszemközt akarok beszélni az unokámmal.
Kifelé, uraim! Kifelé.
Hol van Bounine? Akkor tűnik el, mikor leginkább szükség van rá.
Jól van, hölgyeim. Gróf.
Livenbaum.
Az urat, akit annyira szeret, nézze meg nem ment-e el a zöld szobából.
Igen, felség.
- Boldogan kavarognak odalent. - Igen.
Gyere ide. Had tegyem fel neked.
Belefáradtál már?
- Csak nem vagyok hozzászokva. - Időbe telik.
Biztos vagy Pállal kapcsolatban?
Én... nagyon kedvelem.
- Miért dadogsz? - Meglepett a váratlan kérdés.
Ha szereted, a válasz készen állt volna.
Megkértek, hogy jelentsem be ma este az eljegyzéseteket.
- Biztos, hogy szeretnéd? - Férjhez akarok menni.
Miért?
Azt hiszem tartozni szeretnék valakihez, közel kerülni.
- Önző vagyok? - Nem, de ezt Pállal akarod?
Azt hiszem örülnél neki, nagymama.
És minden ami örömet okoz neked, az nekem is.
Tudod, hogy pont úgy beszélsz, mint Bounine?
- Oh, nem. - Oh, igen.
Anasztázia Nyikolajevna, te nem akarsz igazán hozzámenni Pálhoz.
- Nem tudom. - De tudod.
Mert igazából valaki mást akarsz.
Igen? Talán.
Kivéve, hogy végig...
...csak egy dologra gondoltam, hogy veled akarok lenni.
Azt már elérted.
És ez nem elég, nem szabad, hogy az legyen.
Senki sem hibáztat engem, hogy a kedves kísérteteim között élek. De te...
Meg kell találnod azt a boldogságot, amit más nők is megtalálnak.
Csak még egy pillanatig ülj le ide.
Livenbaum beszélt dolgokról, amik a bálteremben zajlanak.
Ő bolond. A világ fejlődik, Malenkaja...
...és nekünk haladnunk kell vele, vagy elporladunk a múlttal.
Én a múltban élek. És így szeretem.
Ez kellemes és megszokott.
A jelen hideg és idegen.
És a jövő...
Sajnos, azzal már nem kell törődnöm. De neked igen.
Az a tiéd.
Kioldanád ezt nekem?
- Füge smaragdjai? - Igen, neked akarom adni.
Nagymama, olyasmit adtál nekem, amit senki más nem adhatott...
Önmagamat. Köszönöm.
Tessék. Jobb, ha magad intézed.
Menj a zöld szobába.
- Livenbaum segíteni fog. - Igen, nagymama.
Siess. Nincs sok idő.
Bocsásson meg, felség.
Igen, mi az?
Gondoltam, szeretné tudni, hogy az úr már nem vár sokáig.
Jó. Azt hiszem, kezdenünk kellene az előadást.
- Hozza a bohócokat. - Igen, felség.
- Hölgyeim és uraim... - Bárónő.
Felség, könyörgöm. Nem várakoztathatjuk tovább őket.
- Hozzáláthatunk? - Igen. Menjen.
Felség.
- A zenészek? - Minden elrendezve.
- Jó. Foglalja el helyét a függönynél. - Igen, uram.
Egyenesen a nyakkendőt.
És maga, méltóságos úr, ne felejtse el, a neveket... hangosan, határozottan, tisztán.
- Ne aggódjon. - Köszönöm, méltóságos úr.
Hölgyeim, készüljenek. Hol van...
- Hol van Pál herceg? - Már kétszer mondtam, hogy jön.
Kétszer, és háromszor mondta, hogy nem találja Bounine-t.
- És azt is mondtam, hogy szólt... - Igen, hogy folytassák nélkülem.
Valami összezavarta ma este.
És minél hamarabb megta... Oh, felség.
Felség.
Még sosem láttam így.
Mert még nem éreztem soha így magam.
Itt az idő.
Lenne kedves szólni a nagyhercegnőnek, hogy kész vagyunk.
- Azonnal. - Siessen.
Bárónő, a folyamat.
Csak hogy felfrissítse az emlékezetét, mit beszéltünk meg reggel.
- Azt hiszi, kihagy az eszem? - Bárónő...
Hölgyeim és uraim, megszólalnak a dobok...
...aztán a császári felség, az özvegy császárné, megindul.
És mikor túljut a függönyökön...
...a zenekar belekezd a nemzeti himnuszba.
- Azután, a nagyhercegnőt bekíséri őfelsége... - Eltűnt! Eltűnt!
Eltűnt? Hová tűnt? Miről beszél?
Nincs ott! Mindenütt megnéztem. Eltűnt!
- Az lehetetlen. Vagyis biztosan... - Csendet!
- A zöld szobában kereste? - Igen, felség.
- Nincs ott senki. - Senki.
Talán a szobájába ment. Gyorsan küldjön valamit...
Nem találja meg. Időpazarlás. Mindketten elmentek.
- Mindketten? - Ő és a barátjuk, Bounine.
- Bounine? - De miért? Nem értem.
- Sosem fogod. - Vagyis a többieknek volt igazuk?
- Mégsem Anasztázia volt. - Nem ő volt?
Felség, könyörgöm. Már mindenki vár.
- Mit mondunk nekik? Mit mondhatunk nekik? - Semmit.
Pál, a karodat. Majd beszélek velük.
Köszönöm, felség. Kérek mindenkit.
Bocsásson meg, Marie nénikém, de mit fog mondani?
Mondani? Azt mondom...
"A játéknak vége. Menjenek haza."