Downloaded from MY-SUBS.MX
Official MY-SUBS movies site: MY-SUBS.MX
Distillers, compania menționată în acest documentar, nu mai există.
Diageo, noul proprietar, nu are nicio responsabilitate
pentru conduita celor de la Distillers.
Prolog
Dacă ai întreba azi
care e cel mai grav dezastru provocat de om pe timp de pace,
probabil ți s-ar răspunde că scufundarea Titanicului.
Anul 1912, 1 512 vieți. Sau ar putea zice că a fost Cernobâlul.
Poate că s-au pierdut câteva sute de vieți acolo.
Dar, dacă ar fi mai informați, ar putea spune
că a fost explozia uzinei Union Carbide, din Bhopal,
unde numărul morților și al răniților e posibil să fi ajuns la 10 000.
Dar talidomida le întrece pe toate de zece ori sau mai mult.
Dezastrul provocat de talidomidă a ucis peste 100 000 de bebeluși...
Martin Johnson Cazul talidomida
...a rănit un milion de adulți,
totuși, nu e menționat de nimeni.
Campania de presă pentru victimele dezastrului talidomidei
a reprezentat un moment de cotitură în jurnalismul britanic.
A fost condusă de The Sunday Times, sub conducerea lui Harold Evans.
Și a determinat o schimbare a legislației britanice.
Dilema pentru The Sunday Times legată de talidomidă era următoarea:
aveam informația că despăgubirea era insuficientă.
Aveam suspiciuni mari că producătorul fusese neglijent.
Dar Legea discreditării ne oprea să facem publice
informațiile obținute despre talidomidă.
În anii '60, societatea era mult mai complexă.
Corporațiile deveniseră mult mai puternice,
pătrunzând mai mult, cu bune și cu rele, în viețile oamenilor.
Dar nimeni nu știa cât de complexă era situația.
Parlamentarii habar n-aveau.
Parlamentul, ca motor al anchetelor, era inutil,
spre deosebire de Congres.
Eram ca într-o celulă.
Presa britanică funcționa așa: cine întindea brațele
se lovea de ziduri.
De zidurile calomniei, ale sfidării instanței,
ale Legii privind informațiile clasificate, ale încrederii.
Când am încercat să prezentăm situația gravă a copiilor
născuți fără brațe și fără picioare...
Se născuseră fără membre, iar zece ani nu primiseră despăgubiri!
De ce nu s-a iscat un imens scandal național? De ce?
Fiindcă Legea discreditării spunea că n-ai voie să comentezi cazul
înaintea instanțelor.
Asta era situația. Cum putea cineva să suporte asta?
Când te uiți la Sunday Times de atunci,
admiri curajul unui om.
A abordat interese legitime...
Alan Rusbridger, fost redactor la The Guardian
...înfruntând circumstanțe juridice foarte dificile.
A stârnit câteva dintre provocările legale cu care se confrunta jurnalismul
într-un mod de care am beneficiat toți.
Universitatea Durham, Anglia
Interesul meu pentru jurnalism a început la 12 ani.
Eram în timpul războiului. Tata conducea trenuri cu aburi.
O dată la doi ani, reușeam să mergem în vacanță cu familia.
Ne-am dus la Rhyll. Mergeam pe plajă,
iar în depărtare erau niște oameni care stăteau întinși.
Tata s-a oprit, ceea ce m-a scos din sărite,
și a început să discute cu ei.
Erau supraviețuitori ai bătăliei de la Dunkerque.
Din iadul de la Dunkerque,
din ghearele Wehrmachtului, apare Forța Expediționară Britanică.
Mai târziu mi-am dat seama, când am ajuns jurnalist,
că a făcut ceea ce un reporter bun ar fi făcut.
A pus întrebări. "Cum a fost?" "Ce s-a întâmplat?"
"Ce echipament ați avut?"
Iar ei i-au spus o poveste a disperării. Simțeau că fuseseră lăsați baltă
de Forța Aeriană Regală, de francezi, linia Maginot fiind o prostie.
Când ne-am întors la pensiune, nu stăteam la hoteluri, ci în pensiuni,
era afișată o primă pagină a ziarului Daily Mirror.
"Al naibii de minunat!"
Titlul se referea la evacuare.
Apoi, m-am gândit: "Tata a zis o cu totul altă poveste."
"Cine spune adevărul?"
Gândiți-vă la 11 Septembrie 2001
și la ce s-a întâmplat din cauza grabei de a fi patriot.
Britanicii și americanii au fost de acord cu o atrocitate: invadarea Irakului.
Care e rolul unui ziar în astfel de situații?
Să mențină moralul oamenilor?
Sau să facă o treabă mult mai dificilă,
să meargă împotriva curentului și să caute adevărul?
Campania lui și-a avut originile tot în al Doilea Război Mondial.
Sunt comandantul regimentului Artileriei Regale,
care păzește acest lagăr.
Ofițerii și soldații privesc acest lucru ca pe o îndatorire.
Niciunul dintre noi nu poate uita ce au făcut germanii aici.
Liderii lagărului morții de la Belsen ajung în fața justiției
Compania germană Chemie Grunenthal
producea săpunuri și parfumuri.
Dar în 1946 și-a diversificat producția, ca să exploateze
cererea nestăvilită de antibiotice care apăruse după război.
Autoritățile erau îngrijorate că vor apărea epidemii,
din cauza condițiilor insalubre în care trăiau oamenii.
Exista o cerere mare de sedative și de somnifere
din partea oamenilor cu moralul la pământ.
La mijlocul anilor '50, Germania era o țară mai liniștită.
Chemie Grunenthal se confrunta cu o concurență dură
din partea altor companii farmaceutice.
Iar cererea pentru sedativele și antibioticele lor
ajunsese la un nivel normal.
Aveau nevoie de un produs de succes.
Și au crezut că l-au găsit în talidomidă,
un medicament euforic care crea dependență.
Atunci, barbituricele erau mult mai răspândite decât azi,
iar oamenii luau supradoze într-un număr alarmant.
Se considera însă că era imposibil ca medicamentul să fie luat în exces.
S-a ajuns ca talidomida să fie prescrisă femeilor însărcinate,
deoarece ideea generală era că greața de dimineață
este psihosomatică.
Mi s-a spus asta chiar de către agenții de vânzări ai companiei.
Credeau că, dacă unei gravide i se făcea rău
doar fiindcă era bucuroasă că e însărcinată,
o sedezi, se liniștește și nu i se mai face rău.
Ziua de Crăciun, Germania
Crăciunul anului 1956.
În Stahlberg, Germania, un viitor tată agitat,
chimist la Chemie Grunenthal, aștepta vești din sala de nașteri.
Dar n-a primit veștile așteptate. Fiul său se născuse fără urechi.
Soția lui testase medicamentul-minune ca să scape de greața de dimineață.
În acea zi de Crăciun, s-a născut primul copil-talidomidă.
Faptul că una dintre puținele femei care luaseră medicamentul
născuse un copil deformat n-a fost adus în discuție.
Iar Chemie Grunenthal a mers mai departe
și a comercializat produsul în toată lumea.
Câteva țări, printre care SUA, nu le-au acordat autorizație,
dar cele mai multe au acceptat rezultatele testelor producătorului
și au permis prescrierea medicamentului.
În 1958, a fost autorizat în Marea Britanie,
sub numele comercial Distaval.
Substanța activă din Distaval și din Contergan era talidomida.
Nici nu mi-am dat seama că-l luasem.
M-am simțit rău o săptămână.
Miercuri după-amiază, am închis magazinul
și am decis să merg la medicul meu.
Mi-a zis: "A apărut un nou medicament. E o minune."
A folosit cuvântul "minune". "E fantastic. O să-ți fie bine."
Așa că am luat o bucățică de hârtie, neștiind că mi-am semnat
condamnarea la moarte în acea zi.
De când am rămas însărcinată, am avut grețuri.
Farmacistul mi-a zis... L-am întrebat dacă știe de medicament.
Mi-a zis că mă ajută să dorm și să scap de grețuri.
Pearl Dandily Mamă
Așa că am luat. Mi-au făcut bine, să nu mă înțelegeți greșit.
Erau foarte bune când... Mă simțeam bine când le luam.
Când ne-am căsătorit, Vicky avea 21 de ani, iar eu, 22.
David Mason Tată
După câteva luni, mi-a zis că e însărcinată.
Eram în culmea fericirii.
S-a dus la medicul ei, căruia i-a părut puțin anemică.
I-a dat o rețetă pentru medicamente cu fier și pentru încă unul.
O întrebam dacă simte cum dă din picioare copilul.
Îmi zicea că simte o apăsare.
În Marea Britanie, între 1959 și 1961,
s-au născut aproximativ 2 000 de copii cu defecte provocate de talidomidă.
Travaliul a început sâmbătă, la 7:10.
Soțul meu lucra mereu sâmbăta dimineața.
I-am zis că ar fi bine să vină și să aducă și moașa.
Mi-am pus picioarele pe pat, iar ea a intrat și a zis: "Doamne!"
Și-a suflecat mânecile, fără să se dezbrace,
și s-a "scufundat".
Iar ea s-a născut la 7:50.
A intrat soțul meu și a zis că îi pare rău. Plângea.
Mama era moașă. Văzuse tot felul de lucruri în meseria ei.
Tom Yendell artist
Le-a întrebat pe asistente unde e fiul ei,
iar ele au zis că l-au luat.
Iar una dintre asistente i-a zis: "Și n-o să-l vezi."
Louise se afla într-un pătuț.
Putea fi descrisă ca un trunchi cu floricele în locul membrelor.
După câteva ore, m-am adunat și m-am întors la spital,
unde am găsit-o pe Vicky într-o stare groaznică.
Iar în salon era și un preot.
Mi-a zis: "Îi explic lui Vicky că asta e voia Domnului."
I-am zis: "Habar n-ai ce vorbești! E din cauza medicamentelor! Ieși!"
Și l-am dat afară.
Nu ni se dădeau prea multe șanse când ne-am născut.
Kevin Domellon asistent social
Ni se stabilise soarta,
iar mamei i s-a spus că, probabil, voi trăi doar șase săptămâni.
Când m-am născut, au crezut că sunt mort
și m-au pus într-un recipient, pe care l-au pus sub patul mamei.
Nu știu dacă am tușit sau dacă cineva a lovit cutia,
dar s-a produs o mișcare și și-au dat seama că sunt viu.
A devenit limpede că mulți dintre copii s-au născut vii,
dar nu aveau voie să trăiască.
A venit medicul la mine și mi-a zis că fiul meu s-a născut cu un handicap,
că avea brațele și picioarele scurte.
Doctorii și moașele i-au asfixiat pe bebelușii cu malformații.
Sau îi puneau pe jos în camera frigorifică,
sperând să moară în liniște.
S-a gândit că, probabil, cel mai bine ar fi
să merg acasă și să uit că l-am născut și să fac altul imediat.
Părinții mei, slavă Domnului, au strâns suficienți bani,
iar mama a deschis un magazin mic
în timpul raționalizării.
Au strâns suficienți bani și m-au trimis la o facultate de fete.
Cum am reușit asta? Fetele învățau stenodactilografie.
Stenografiau 120 de cuvinte pe minut. "Aveți o slujbă disponibilă?"
După ratarea examenului "11-plus", Harry nu avea cine știe ce perspective.
Dar s-a înarmat cu curaj și a înfruntat greutățile,
devenind cel mai tânăr redactor-șef al ziarului The Northern Echo.
În 1961, mi-a fost oferită conducerea redacțională
a The Northern Echo, un ziar excelent din Darlington,
cu peste 100 000 de exemplare,
care a fost condus de unul dintre cei mai mari jurnaliști britanici, W.T. Stead.
În birou era o scrisoare scrisă de el patronilor
la sfârșitul secolului al XIX-lea.
"Mulțumesc. Ce ocazie minunată pentru a ataca diavolul!"
Nu aici, îmi pare rău. Urmează să vină un articol.
Campaniile s-au desfășurat sub ochii lui.
Știa ce probleme merită atenție
și a început să dezvolte tehnici prin care și-a arătat originalitatea.
Am scris un paragraf în The Sunday Times,
în care menționam că Vancouverul introducea o campanie...
Nu, introducea un program numit "Testul Papanicolau",
pentru detectarea cancerului de col uterin.
M-am gândit: "De ce n-avem și noi așa ceva?"
Metoda era cunoscută din anii '20 și era folosită în multe alte țări.
Rata mortalității a început să scadă în mod remarcabil
după ce Societatea Americană a Cancerului
a introdus testul Papanicolau, în 1957.
Anual, 2 500 de femei mureau în Marea Britanie.
Așa că am început o campanie.
A scris editoriale, articole și pamflete și a contactat toți parlamentarii,
încercând să convingă guvernul să inițieze
un program de supraveghere în Marea Britanie.
Ministrul sănătății de la acea vreme era Enoch Powell.
Parlamentarul din colegiu, Jerem Braid, a pus o întrebare.
"Dle ministru, având în vedere articolele din The Northern Echo ,
ministerul va fi de acord să demareze un program pentru detectarea
cancerului de col uterin?"
Dl Power s-a ridicat... "Nu, domnule!"
Săptămâni la rând... "Nu, domnule..."
Era un om genial, dar fără suflet.
Campania "pas cu pas" a continuat săptămâni în șir.
Până când ministrul sănătății a fost înlocuit cu Anthony Barber,
care a zis: "Da, voi iniția un program-pilot."
Campania împotriva cancerului de col uterin a arătat cum un ziar
îi poate convinge pe cei care au puterea să se răzgândească.
Până azi, zeci de mii de femei își datorează viața puterii presei.
Iar Harry a descoperit că sunt multe de îndreptat.
În 1949, Timothy Evans (coincidență de nume),
având dezvoltarea psihică a unui copil de zece ani,
a fost acuzat de uciderea soției și a copilului.
Sub puternica presiune a poliției, el a mărturisit,
deși nu exista nicio probă împotriva lui.
Evans împărțea casa de pe Rillington Place nr. 10
cu John Reginald Halliday Christie.
Nu era un băiat violent. Își iubea soția și copilul.
Ce v-a zis când v-ați dus să-l vizitați în închisoare?
"Du-te la Christie, mamă. E singurul care mă poate ajuta.
Nu m-am atins de ele. Christie le-a ucis."
La acea vreme, procesul lui Timothy Evans
n-a stârnit interesul publicului.
Dar, la trei ani după execuția lui Evans,
procesul său a căpătat o nouă și deranjantă importanță.
În martie 1954, cadavrele a trei femei strangulate
au fost descoperite în acest alcov din bucătăria lui Christie.
L-au executat rapid pe Christie, fără să dezvăluie adevărata poveste,
că era un criminal în serie.
A ucis multe femei.
S-a întâmplat să locuiască în aceeași casă cu Evans.
Acum se puneau întrebări legate de verdictul în cazul Evans.
Implicarea lui Harry a început
când a fost contactat de un afacerist din Nord-Est.
Herbert Wolf mi-a trimis un articol.
L-am citit și am fost atât de... șocat...
M-am dus la ministrul de interne, care a semnat ordinul de execuție.
I-am zis: "Ați semnat ordinul de execuție."
Mi-a răspuns: "Da, și regret asta. Am spânzurat pe cine nu trebuia."
I-am zis că trebuie să facem dreptate, iar el mi-a răspuns
că nu vom reuși împotriva forțelor guvernului.
L-am căutat pe Herbert Hold și am decis să lucrăm împreună.
Am publicat un editorial, apoi, altul și tot așa.
Am cerut articole despre alte execuții eronate,
despre istoria pedepsei cu moartea, despre viața lui Timothy Evans.
Campania ziarului a durat un an.
Fiecare ediție conținea logoul "Omul de pe conștiința noastră".
Campania a continuat fără încetare, până când chiar și echipa ziarului
a început să se întrebe dacă va reuși.
O campanie de ziar trebuie, de multe ori, să fie prelungită,
rezistența întâmpinată fiind puternică, mai ales când e vorba de birocrație.
În al doilea rând, durează până când ajunge unde trebuie.
Un celebru editor american spunea:
"Când un jurnalist se satură de campania sa,
exact atunci publicul începe să o ia în seamă."
Între timp, în țară, tot mai mulți erau de acord
că sosise vremea ca pedeapsa cu moartea să fie abolită.
În sfârșit, a fost numit un alt ministru de interne, Roy Jenkins,
un mare reformator.
A anunțat o anchetă oficială privind execuția lui Evans.
A fost un verdict-model, care i-a permis lui Roy Jenkins
să se ridice în Camera Comunelor și să anunțe grațierea.
Așa că am câștigat. În același timp, pedeapsa cu moartea a fost abolită.
Nu pot pretinde că noi am determinat abolirea pedepsei cu moartea.
Au fost multe campanii pe tema asta,
în special cea dusă de Sydney Silverman.
Dar putem spune că Herbert Wolf, Ludovic Kennedy, Michael Eddowes
și, până într-un punct, eu, am ajutat la accelerarea procesului.
Ancheta Evans
În 1962, oroarea produsă de talidomidă devenise evidentă,
iar medicamentul, interzis peste tot în lume.
Problema înăspririi controalelor pentru prevenirea
distribuirii medicamentelor periculoase, ca talidomida,
e abordată de președinte la conferința de presă.
Subliniază pașii pe care Guvernul vrea să-i facă.
Administrația pentru Alimente și Medicamente
are 200 de oameni care lucrează la asta.
Spitalele, medicii și asistentele au fost înștiințați.
Fiecare femeie din țară trebuie să verifice dacă are medicamentul,
să nu-l ia și să-l predea.
Spre deosebire de autoritățile americane,
ministrul britanic al sănătății, Enoch Powell, a refuzat ancheta oficială,
a refuzat înființarea unui centru de testare a medicamentelor
sau să transmită un avertisment celor care mai foloseau medicamentul,
considerând că e un tertip pentru publicitate negativă,
și a refuzat să facă o declarație.
Zicea că nu e nevoie ca presa să se implice.
Dl Enoch Powell a fost întrebat dacă va deschide o anchetă oficială,
pentru a afla cum a fost posibil ca un medic din sistemul de stat
să prescrie o pastilă cu efecte atât de devastatoare.
Dl Powell a răspuns: "Nu, domnule."
Părinții copiilor cu malformații s-au dus la el și au primit același răspuns.
Și funcționarii le-au dat același răspuns.
Toți primeau același răspuns, adică: "Descurcați-vă."
Refuzul lui Powell de a-i ajuta le-a lăsat părinților o singură soluție:
să dea în judecată producătorii, pentru neglijență.
Dar părinții porniseră o luptă împotriva unui adversar de temut.
Cu o valoare estimată azi la patru miliarde de lire,
Distillers Group producea o mulțime de mărci celebre,
inclusiv whisky-ul Johnnie Walker și ginul Gordon's.
Președintele companiei, Alexander MacDonald,
își câștigase reputația de om dur.
Familiile trebuiau să se bazeze pe finanțarea publică.
Dar guvernul nu dorea să cheltuiască banii contribuabililor
pe ceea ce era considerat un caz subțire.
Toate ziarele spuneau același lucru...
The Guardian, The Economist, The Times, The Telegraph...
Spuneau același lucru ca producătorul, ca ministrul...
Spuneau că medicamentul
fusese testat conform standardelor vremii,
când nimeni nu știa că poate să traverseze bariera placentară
și să afecteze fetusul.
Iar avocații familiilor acceptaseră explicația.
Imaginați-vă că avem familiile reprezentate de o firmă de avocatură,
care e de acord cu ei că nu există niciun caz pentru părinți.
Nu poți avea un caz de neglijență, fiindcă n-a existat neglijență.
Au efectuat testele standard de la acea vreme.
Fără să știe istoricul întunecat al talidomidei,
Harry a scris un articol în The Northern Echo,
ca să trezească compasiune pentru copii.
Am publicat fotografii, așteptând să provoace compasiune pentru copii.
În schimb, am fost criticat. Tonul a fost aproape acuzator.
"Nu vrem să vedem astfel de fotografii în ziarul nostru.
Vă rugăm să nu ne arătați chestiile astea groaznice."
Deși multe familii erau intimidate de avocații de la Distillers,
62 de familii au notificat citații.
Dar, odată emise citațiile, a devenit ilegal ca presa să publice fapte
sau comentarii legate de un proces în derulare.
În cazul talidomidei, însemna că nu puteau fi publicate lucruri
care ar fi putut influența judecătorul până când fiecare caz în parte
nu va fi fost rezolvat de instanță.
Când o companie puternică făcea lucruri grave...
Geffrey Robertson avocat drepturile omului
...era dată în judecată.
Ei emiteau ceea ce se numea "citație-botniță",
prin care se interziceau criticile, sub pretextul că era un proces,
pentru ca nimeni să nu critice niciuna dintre părți.
Răspunsul companiei Distillers către cele 62 de familii a fost
să aștepte trei ani pentru a ajunge la o înțelegere,
în care, deși nu-și admiteau răspunderea,
au acceptat să plătească despăgubiri.
Cele mai multe dintre celelalte familii ale victimelor nu știau
că se punea la cale o înțelegere.
Cu bună știință sau printr-o coincidență fericită,
odată ce cazul a fost închis, iar presa a putut relata,
termenul de prescripție de trei ani a expirat.
Familiile celorlalți părinți n-au mai putut intenta proces.
Unul dintre acești părinți a fost David Mason.
David Mason, comerciant de opere de artă,
un om care și-a construit afacerea de la zero,
când câștiga trei lire pe săptămână.
Tată a patru copii, unul dintre ei fiind printre primii copii-talidomidă.
Un om care a înfruntat singur puterea de milioane de lire
a companiei Distillers.
Mă gândeam chiar și în acele zile în care societatea nu reacționa
că voi face compania Distillers să plătească
pentru toate malformațiile provocate copiilor.
Nu mi se spusese câți copii fuseseră afectați,
dar știam că sunt și alții.
Și ăsta a fost începutul.
Avea să fie un nou început și pentru Harry Evans.
Campaniile inițiate de necunoscutul redactor-șef,
în special cea privind cancerul de col uterin,
au atras atenția redactorului-șef de la The Sunday Times,
care-și căuta un succesor.
Trecuseră 20 de ani de la primele zile la Ashton under-Lyne Reporter
până când elevului care n-a trecut examenul "11-plus"
i s-a oferit conducerea unuia dintre cele mai apreciate ziare din lume.
Perioada cu Harry Evand la conducerea The Sunday Times a fost de aur,
nu doar datorită lui, ci proprietarului.
A condus ziarul când proprietar era lordul Thompson,
unul dintre ultimii baroni ai presei.
O mare parte a perioadei petrecute la The Sunday Times
am dedicat-o jurnalismului de investigație.
E îngrozitor de greu.
Cât de departe va ajunge marșul de azi?
Era plăcut să lucrez pentru el.
În fiecare zi aveam un sentiment al aventurii când mergeam la ziar,
gândindu-mă ce vom face în săptămâna aceea.
Phillip Knightley jurnalist
Indiferent ce era, trebuia să fie grozav
și să facă oamenii să deschidă ziarul duminica dimineața și să se minuneze.
The Sunday Times a angajat jurnaliști de investigație
care erau introduși în echipa cunoscută ca Insight.
Harry a înțeles importanța echipei de jurnaliști
care vibrează la proiectele pe termen lung extrem de dificile.
Elaine Potter jurnalist
Ar fi fost foarte greu de imaginat alt redactor-șef...
Bruce Page jurnalist
...deși alții au încercat, dar cu mai puțin succes.
Deja în a doua lună de când se afla la conducerea ziarului,
Evans a însărcinat noua echipă de investigații
cu o anchetă care a durat opt luni și a întâmpinat mari greutăți.
În 1951, serviciul secret britanic a intrat în alertă,
constatând că sovieticii păreau cu un pas în fața
cooperării americano-britanice în privința armelor nucleare.
Doi diplomați de la Washington, Guy Burgess și Donald Maclean,
au zburat la Moscova înainte să poată fi interogați.
Cine îi avertizase?
Oare Kim Philby era al treilea om?
Dacă a existat al treilea om, dv. ați fost acela?
Nu.
The Sunday Times a preluat cazul,
fiindcă cineva îi spusese lui Harold Evans
că Philby era mult mai important decât se crezuse.
Ar trebui să intre în istorie ca spionul cu cea mai remarcabilă infiltrare.
Era în cărți pentru șefia spionajului britanic.
M-a sunat președintele grupului, Denis Hamilton, și mi-a zis:
"Mâine să vii în Camera Comunelor, fiindcă ministrul de externe
te va denunța drept trădător."
Voi spune doar că n-am publicat nimic care să nu fie deja știut de ruși.
Guvernul nu voia să dezvăluim povestea, fiindcă era un dezastru.
Era vorba de incompetența
unor foști colegi de școală.
Când eram premier, șeful spionajului a venit la mine...
Harold Macmillan fost prim-ministru 1957-1963
...și mi-a zis că l-a prins pe bărbatul pe care-l urmărea de 18 luni.
M-am uitat încruntându-mă.
M-a întrebat: "Nu sunteți mulțumit?" I-am zis că nu sunt deloc mulțumit.
A spus: "Am fost extraordinari. Oamenii noștri l-au prins."
Și i-am răspuns: "Aici, când un paznic împușcă o vulpe,
n-o atârnă în fața casei vânătorului.
- Ce facem acum? - Se va face o anchetă.
Vi se va spune că serviciul vostru e putred.
Lordul Radcliffe ar trebui să fie în comisie.
Va fi o dezbatere în Camera Comunelor,
iar Guvernul, probabil, va cădea."
Nu faci așa ceva. Acționezi discret.
Philby: Am spionat pentru Rusia din 1933
Harry Evans era redactor la Sunday Times
într-o țară care avea o lege a secretului de stat.
Era contrară legilor accesului liber la informații.
Ralph Nader militant drepturile omului
În Marea Britanie, prima secretul în locul deschiderii,
iar guvernul trebuia să explice de ce anumite informații erau secrete.
Se afla în fața unei situații extrem de ostile,
care ar fi putut atrage acuzarea lui și a reporterilor săi.
Cel mai mare spion din istoria Marii Britanii în Piața Roșie
Am avut un început foarte bun la The Northern Echo,
dar nimic nu se compară cu echipa de la The Sunday Times.
Nu doar că erau mai mulți, erau și mai experimentați.
Așa că am zis să ne concentrăm pe copiii-talidomidă.
Deși se anunțase o înțelegere între Distillers și cele 62 de familii,
presa n-a avut voie să spună nimic despre despăgubiri.
Între timp, părțile erau în negocieri privind nivelul compensației.
Au ajuns la înțelegerea
că, dacă părinții renunțau la acuzația de neglijență,
vor primi 40% din totalul care li s-ar fi cuvenit.
Urma să se ducă în fața unui judecător...
Povestea asta devine tot mai urâtă...
Urma să se ducă în fața unui judecător,
care să decidă cât însemna 100%,
știind că vor primi doar 40%.
Îngrozitor de puțin!
A crezut că nu poate ajuta,
până când The Sunday Times a fost contactat de un informator,
care le-a oferit 10 000 de documente interne de la Distillers.
Documentele au dezvăluit o campanie de marketing fără scrupule
pentru promovarea medicamentului.
Ce n-au dezvăluit a fost cum se produsese dezastrul.
Fuseseră avertizați de dezastru cu cinci luni înainte de retragere.
Cele mai multe victime au fost concepute în cele cinci luni.
Documentele nu puteau fi publicate, având legătură cu cazul din instanță.
Dar un al doilea set de documente oferit ziarului
părea să aibă șanse să fie publicat.
Redacția ziarului era plină cu dulapuri
cu documente în germană care trebuiau traduse.
Al doilea set conținea documente interne ale Chemie Grunenthal,
legate de un caz împotriva lor deschis în Germania,
într-un proces de dimensiunea celui de la Nürnberg.
Documentele dezvăluiau mentalitatea îmbogățirii rapide,
în care siguranța produsului fusese principalul element de marketing.
Conterganul a fost luat de 370 de subiecți de teste,
dintre care 160 erau mame care alăptau.
Raportul bazat pe procese stabilea că nu fuseseră observate
efecte secundare la mame sau la bebeluși.
Insinuau cu viclenie că bebelușii erau încă în pântec
când mamele luaseră medicamentul.
Era fals.
Așa a apărut primul moment crucial.
Puteam scrie despre cum compania germană
a pus în vânzare medicamentul fără să-l testeze corespunzător?
Dacă asta susținea cazul din Marea Britanie,
iar noi publicam povestea germană, asta însemna o sfidare a Curții?
Avocații analizau fiecare cuvânt,
gândindu-se că o încălcare a Legii discreditării
l-ar putea trimite pe Harry la închisoare.
Așa că ne-am pregătit să publicăm cazul din Germania.
Iar Godfre Hodgson a realizat un articol înfricoșător,
pe care l-am pus pe prima pagină a secțiunii de analiză...
Cinci pagini cu fotografia unui medic german
care a avut legături cu naziștii.
Și stăteam ghemuit, într-o poziție defensivă,
destul de sigur că vom fi citați pentru sfidarea tribunalului.
Dosarul Talidomida
Pentru prima dată, talidomida a fost prezentată ca un eșec al companiei,
și nu ca o catastrofă naturală.
Dar, spre frustrarea lui Harry, avocații familiilor au continuat
să fie intimidați de partea adversă.
Nu uitaseră că reprezentanții Distillers amenințaseră că sunt gata de proces,
fiind încrezători în victorie.
Avocații familiilor n-au fost încurajați de articolul din The Sunday Times,
dar au fost de acord cu o parte din ceea de clienții aveau nevoie.
Iar judecătorul... un bătrân simpatic, fără să aibă habar de ceva,
a stabilit un nivel al despăgubirilor incredibil de mic.
Nici reacția presei n-a fost cea așteptată de Harry.
Presa a relatat ca și cum familiile ar fi câștigat potul cel mare.
Ca și cum ar fi câștigat milioane de lire.
Indignat de suma insuficientă oferită Distillers,
a decis să ocolească legea.
Evitând subiectul neglijenței companiei,
a publicat un comentariu privind despăgubirea.
Dar chiar și asta era riscant.
Îmi amintesc că am scris titlul "Care e prețul unul kilogram de carne?",
argumentând că sumele erau insuficiente.
Iar avocatul a zis: "Cred că e sfidare." Propriul avocat.
I-am zis: "Asta e! Ducă-se naibii!"
Așa că am riscat și am publicat articolul. Se întâmpla în 1969.
Consecința acelei înțelegeri a fost
alertarea unui număr uriaș de familii,
care nu realizaseră că pruncii lor erau victime ale talidomidei.
Se considerau doar lipsite de noroc și nu știau că pot obține o înțelegere.
În două luni, 369 de familii s-au alăturat celorlalte.
S-a ajuns la aproape 500 de familii.
Cele 369 de familii nu mai puteau da firma în judecată,
dar instanțele au fost de acord că, deși expirase perioada,
puteau s-o facă.
Într-o zi, am primit o scrisoare, în care scria că va fi o întâlnire
între toți părinții copiilor afectați de talidomidă.
Ne-am dus la întâlnire și, când am ajuns acolo,
erau 600-700 de oameni.
Avocații au explicat termenii ofertei.
Era mai puțin generoasă decât cea acordată celorlalte 62 de familii.
Au presat familiile să accepte, zicând că, dacă acordul nu va fi general,
niciun părinte nu va primi nimic.
A avansat o sumă și, normal, au fost aplauze răzlețe.
Să fim sinceri, nimeni nu se gândise că va primi ceva.
A zis că suma maximă acordată e de trei milioane de lire.
M-am gândit: "Trei milioane de lire? Pentru 400 de victime?"
Am calculat rapid. Erau 8 000 de lire pentru Louise.
Ca să fiu crud, 2 000 de lire, pentru braț și picior.
După întâlnire, părerile sunt împărțite...
Financiar vorbind, David Mason își permite să refuze oferta,
dar mulți dintre părinți erau într-o situație disperată.
Distillers a exercitat o presiune emoțională uriașă,
dar Mason și alți câțiva părinți au rămas fermi pe poziție.
Erau cinci părinți, unul dintre ei, celebrul David Mason,
care au zis că nu vor accepta așa ceva.
"Nu voi accepta despăgubirea asta pentru fiica mea, Louise."
Iar răspunsul firmei a fost: "Sacrificați despăgubirile celorlalți."
- Sunteți mulțumiți de înțelegere? - Da...
Am primit scrisori, telefoane de amenințare...
Unii dintre părinți m-au numit păgân.
Dl Mason spune că-i reprezintă pe mulți dintre părinți...
Nu e adevărat și s-a dovedit asta acum!
Poate că a vorbit din partea câtorva părinți,
dar nu reprezintă majoritatea.
Mason a fost informat că 20 de milioane de lire,
aproape de șapte ori suma oferită de Distillers,
era suma minimă necesară îngrijirii pe termen lung a copiilor.
Dar mulți dintre ceilalți părinți nu-și puteau permite să refuze oferta.
Era din ce în ce mai rău.
Nu avea scaun cu rotile, cască...
Nu avea absolut nimic.
Luam resturi de salată și roșii, le aduceam acasă și le spălam.
Așa supraviețuiau în weekend.
Părinții mei erau muncitori. Tata lucra pe remorcher, pe fluviul Mersey,
iar mama era casnică și avea grijă de șase copii.
Nu știau de procese colective, de avocați, să dea oameni în judecată.
A fost o luptă uriașă pentru ei.
Aveau povara proceselor, iar eu mi-am văzut de copilăria mea.
Distillers l-a considerat pe David Mason instigatorul unui mic grup
care se opunea înțelegerii.
Au mărit presiunea, amenințând cu retragerea ofertei.
Expresia "Dezbină și stăpânește" părea să fie pusă în practică.
Următorul lucru îngrozitor care s-a întâmplat
a fost când am primit o citație prin poștă.
Distillers m-a dat în judecată și a încercat să-mi ia fiica,
apelând la tribunalul tutelar, considerând că, refuzând oferta,
acționez împotriva intereselor ei.
Dacă ajungea la tribunal, avocatul ei din oficiu avea să cedeze
și toată lumea își primea banii.
Mason a pierdut custodia fiicei sale, dar a făcut apel
și s-a stabilit data procesului.
Pe lângă acțiunile întreprinse, Distillers a plătit avocații
unora dintre părinții care voiau să accepte termenii înțelegerii.
Argumentul principal era că nicăieri în lume
revendicările nu avuseseră succes și că Mason acționa irațional.
Metoda lor de apărare era lansarea unui atac.
Judecătorul i-a decăzut din drepturile părintești pe Mason și pe ceilalți.
Copiii lui erau încredințați avocatului Trezoreriei.
Parcă eram în "Bleak House".
Printr-un prieten comun,
Mason l-a cunoscut pe redactorul-șef de la Daily Mail, David English,
care, impresionat de poveste, a fost de acord să publice
o serie de articole despre lupta lui Mason.
Alo! Da. David Mason.
Dar l-a avertizat că ar putea provoca retragerea ofertei făcute de Distillers,
iar ceilalți părinți îi vor cere socoteală.
A apărut prima ediție a ziarului...
Au continuat patru zile, pe câte două pagini,
unde se relata exact ce se întâmplase, și s-a dezlănțuit iadul.
Scandalos! Acesta e verdictul experților.
Iar procurorul general a început să se agite, a cerut interdicții...
În cele din urmă, le-a obținut.
Nimeni n-a mai vorbit cu David Mason după aceea.
Procurorul general le-a transmis celor de la Daily Mail
că pot fi acuzați de sfidare, iar aceștia au renunțat.
Apropiindu-se data apelului,
Mason a fost contactat de un avocat american,
care citise unul dintre articolele din Daily Mail.
Firma argumentase că nimeni nu câștigase un proces
împotriva producătorului talidomidei, iar Mason acționa iresponsabil,
ca un om care habar nu are despre ce e vorba.
Dar americanul câștigase un caz asemănător în SUA.
În weekendul dinaintea apelului, Mason a zburat în America,
unde a primit copii ale documentelor din proces.
S-a întors în Marea Britanie în dimineața începerii apelului
și i-a dat documentele judecătorului, lordul Denning.
Denning a intrat, și-a aruncat hârtiile pe birou, s-a așezat și a zis:
"Aș vrea ca toți reprezentanții părinților și ai companiei Distillers să se ridice."
A spus: "Vă amintiți că mi-ați zis
că niciun caz din lume n-a avut succes?"
"Da."
A zis: "Am dosarul adus de dl Mason.
Ce aveți de zis?
Ce n-ați făcut? N-ați știut?
Pentru un om care nu știe ce face și care e încăpățânat,
dl Mason nu s-a descurcat rău, nu?"
S-a lăsat tăcerea și a zis: "Procesul se suspendă."
În concluzie, mi-am recâștigat fiica. Am recâștigat-o...
Deși Mason a obținut o victorie personală,
presa încă nu putea relata despre problemele legate de despăgubiri.
În cele din urmă, el a refuzat să mai piardă vremea dând interviuri
care nu erau publicate niciodată, împiedicate de avocații ziarelor,
care invocau sfidarea instanței.
Copiii-talidomidă au fost reduși la tăcere din nou,
așa cum și-a dorit Distillers.
Anthony, am primit o scrisoare de la președintele Distillers.
O să ți-o citesc.
Din când în când, erai absolut convins că vei obține ceva.
Nu mă așteptam mereu la asta, dar, în cazul talidomidei, așa a fost,
fiindcă mi se părea o nedreptate extrem de evidentă.
Phil Knightley a urmărit subiectul, ținând legătura cu părinții.
Când a venit și mi-a zis că au primit jumătate din cât ar fi trebuit,
atunci am decis să încep campania.
Harry Evans a zis: "Dacă va fi nevoie, voi scrie zece ani despre talidomidă,
ca să se facă dreptate pentru acești copii."
Știu că pare un scenariu de film, dar așa a zis.
Harry l-a contactat pe părintele care se implicase cel mai mult.
Știa următorul pas și l-a trimis pe Phillip Knightley să discute cu el.
A zis: "Vreau să vii la redacție, ca să-i cunoști pe Harold Evans
și pe câțiva din conducere.
Sunt din echipa Insight. Credem că știm cum să te ajutăm."
James Evans, avocatul lor, găsise o cale.
Argumentul nostru era că sfidarea însemna
rejudicierea aspectelor legale.
Dacă eviți asta, dar prezinți argumentele morale, atunci, ar trebui s-o poți face.
James Evans avocat (interviu dat în 1967)
Nu exista o astfel de decizie, așa că trebuia să riscăm puțin.
Asta ne-a oferit ocazia de a scrie despre talidomidă
din punct de vedere moral, și nu din punctul de vedere al neglijenței.
Ar trebuie să fie o audiere scurtă.
James Evans nu voia să ne oprească
să publicăm informații de interes public,
ci să le justificăm, odată dovedit interesul public,
și să găsim o justificare legală pentru ocolirea
celor mai restrictive legi ale presei din democrația occidentală.
Era atât de calm... A zis: "Înțeleg."
"Turistul spune: 'Găsiți-mi o cale sigură către vârful Eiger'."
Voiam să ne asigurăm că redactorul-șef urcă spre Eiger
pe drumul cel mai sigur.
Dar el poartă răspunderea.
Harry și James au petrecut nopți bune asigurându-se că totul e pus la punct,
existând un risc foarte mare pentru ziar, dar și pentru șeful său.
L-am rugat să conceapă un editorial.
E un avocat de top. Și l-a scris. Am făcut foarte puține modificări.
Am scris titlul "Copiii de pe conștiința noastră"
și am lansat campania.
Ar fi extraordinar să-l găsim pe inventatorul talidomidei...
În timp ce echipa Insight redacta primul articol,
Harry s-a pregătit să-i contacteze pe puternicii zilei,
ca să atragă sprijin pentru campanie.
El i-a dat vestea lui Joan.
Mi-a zis: "Va trebui să-i scriu fiecărui parlamentar în parte."
Joan Thomas Asistenta lui Harold Evans
Nu voia să trimită fotocopii tuturor parlamentarilor.
A scris la mașină între 620 și 630 de scrisori.
Sublinia faptul că era o mare nedreptate făcută copiilor.
A sunat telefonul. Era directorul de publicitate.
A zis: "Cred că vei merge mai departe cu atacul împotriva Distillers.
Să știi că alocă 60 000 de lire pentru publicitate în The Sunday Times."
A reușit să atragă atenția asupra corporațiilor
care, prin reclamă, contribuiau la profitul ziarului.
A zis: "Știu că asta nu te va opri. Și nici n-ar trebui."
L-am dus pe David Mason în tipografie, să vadă cum se tipărește articolul,
ceea ce nu credea că se va întâmpla.
A zis: "Vreau să vezi puterea presei."
Am coborât, iar în încăpere era liniște.
A zis: "Vezi butonul ăla? Apasă!"
Și toate ziarele alea au început să curgă.
Mi-a dat unul dintre primele exemplare, pe care încă îl am.
Copiii noștri afectați de talidomidă
Generozitatea, bunătatea, compasiunea lui,
strălucirea lui ca jurnalist,
felul în care a reușit să strângă o echipă unită în jurul lui,
felul în care reușea să motiveze oamenii...
A fost cel mai bun lucru care s-a întâmplat:
implicarea lui Harry Evans.
După ce am publicat articolul, s-a lăsat o liniște totală în ziare.
Îmi amintesc de o intervenție la BBC, singurul post care ne-a intervievat.
Copiii ăștia există în lumea reală
și nu trebuie să fim opriți
să spunem publicului despre situația lor disperată.
Singurul care ne-a contactat a fost procurorul general.
"Ce naiba v-a apucat să publicați asta? E o sfidare la adresa instanței."
Pericolul venea din ultimul rând de la sfârșitul primului articol,
care promitea noi materiale despre începuturile tragediei.
Indirect, făcea referire la neglijența companiei Distillers.
Nu era vorba să evit închisoarea. Orice fraier poate ajunge acolo.
Aș fi fost pregătit s-o fac.
Dar, dacă am fi publicat un articol și am fi ajuns la închisoare,
campania s-ar fi sfârșit.
Copiii n-ar fi primit banii și n-ar mai fi fost dezbateri publice.
Am încercat să evităm mereu asta. Am vrut să susținem campania.
Talidomida a fost o campanie încă de la început.
Niciodată nu s-a gândit să se limiteze la un material.
Lucrul pe care toți l-am învățat de la Harry
a fost că o singură anchetă nu e suficientă.
Nu cred că e o idee rea să scriu... O să scriu companiei azi...
Erau trei direcții.
Era povestea legală,
ancheta legată de medicament și familiile de care era legat totul.
Aveam atât de mult de lucru, încât am decis să angajăm pe cineva
doar ca să urmărească familiile. Atunci a apărut Marjorie.
Rolul meu era să merg prin țară, să rămân la familii, să le intervievez...
Marjorie Wallace jurnalistă
...și să aflu cum e să ai un copil afectat de talidomidă.
Uneori, mă culcam pe jos și vedeam cum era
să te trezești în orice moment, noaptea, și să întorci copilul,
care nu se putea întoarce singur.
Trăind alături de ei, simțind prin ce trec ei,
am simțit că înțeleg cum e să ai
un copil cu astfel de diformități.
Când am început să caut familiile cu astfel de copii,
unele erau foarte greu de găsit, iar altele nu voiau să fie intervievate.
Era o sarcină foarte dificilă.
Dar am aflat povești sumbre.
Primeau foarte puțin ajutor
și erau ocoliți de societate.
Toți se temeau. Se temeau de diformitățile copiilor.
Și nu era vorba doar de brațele și de picioarele lor.
Unii erau ca un puzzle din care lipseau piese.
Știam cum e să mergi cu copilul într-o autoservire
și, în câteva secunde, să te uiți în jur și să vezi că nu mai e nimeni la rând.
Sau mergeam cu ei pe o plajă aglomerată,
iar în câteva minute aceasta se golea.
Multe căsnicii au fost distruse.
Soțiile au fost părăsite.
"Creatura aia n-are nicio legătură cu mine."
Într-o zi, soțul meu... Nu pot zice în fața lui "soțul meu".
- Mă auziți? - Da.
Mi-a zis: "Trebuie să vorbim." I-am zis să spună.
Nu mi-a venit să cred. A zis: "Ai de ales."
Am zis: "Poftim?! Nu."
"Alegerea asta n-o voi face niciodată."
A zis: "Altfel, o să..." I-am zis că n-are decât
și că n-o să renunț la el.
Și a plecat. M-a lăsat cu o ipotecă mare, cu un copil mic...
Nu voiam să sufere din cauza epilepsiei.
Am știut că trebuie să mă gândesc foarte bine.
Am lucrat noaptea, în schimburi de 12 ore.
Am făcut asta 16 ani, fără să dorm. Dar niciodată nu eram obosită.
Cineva are grijă de mine.
Harry Evans a publicat fotografii în The Sunday Times,
pe pagini la care nimeni nu s-ar fi gândit.
Dar, făcând asta, a scăpat de povară multe familii.
Doctorii au zis că era din cauză că am mâncat carne de miel
infectată în urma precipitațiilor radioactive.
Am început să ne punem întrebări când am citit primul articol.
Le-am scris celor de la ziar și am primit informații de la ei.
Dacă n-am fi citit, n-am fi știut.
Campania a adus o rază de lumină în viața victimelor talidomidei.
Dar pericolul unui proces împotriva ziarului încă nu trecuse.
Momentul culminant al campaniei a fost când am primit o scrisoare
de la procurorul general.
"Procurorul general a decis să nu acționeze
în urma articolelor publicate despre campania morală,
dar, dacă veți continua cu ceea ce ați declarat,
aveți grijă că vă vom intenta proces."
Scrisoarea procurorului general, care permitea campania morală,
le-a acordat același drept și parlamentarilor.
Jack Ashley și Alf Morris au susținut campania încă de la început.
În Parlament, au căutat să-l convingă pe președintele Camerei Comunelor
să permită o dezbatere.
În acea zi, Jack Ashley urma să se întâlnească cu președintele,
ca să-i zică: "Să facem o dezbatere. Copiii nu sunt despăgubiți corect."
A doua zi, președintele a cedat o parte din timpul Partidului Laburist
pentru o dezbatere pe tema talidomidei.
Înainte de dezbatere, am fost oprit de asistentul personal al premierului.
A zis: "Vrem că stopezi campania.
Am convenit pentru încă cinci milioane,
dar să nu mergi mai departe."
I-am zis: "Îmi pare rău. Nu e suficient. Știu că e nevoie de 20 de milioane."
Începutul discursului lui Jack Ashley i-a emoționat pe toți parlamentarii.
"Dezbatem azi o uriașă tragedie națională.
Totuși, e deranjant că s-a întâmplat acum zece ani.
Dar ce adolescență îl așteaptă pe un băiat de zece ani,
când nu are brațe, picioare și are o jumătate de metru înălțime?
E înălțimea a două sticle de whisky puse una peste alta.
Cum își poate dori o fetiță de 11 ani să râdă și să iubească,
dacă n-are mâini de care să fie ținută și picioare pe care să danseze?"
A avut loc dezbaterea și a fost extraordinar,
fiindcă, acum, presa fiind speriată de spectrul sfidării instanței
sau invidioasă, avea să relateze despre caz.
Foarte important era că, spre deosebire de perioada de la The Northern Echo,
când primeam reclamații, acum primeam mii de scrisori
în care ni se cerea să continuăm.
Cu siguranță...
...poate că nu într-o zi, dar într-o săptămână,
de la o luptă necunoscută,
s-a ajuns ca oamenii să realizeze că se întâmplă ceva.
Având libertatea de a relata,
cea mai mare parte a presei s-a alăturat campaniei
de condamnare a felului în care fuseseră tratați copiii.
Acum fiind informat, publicul era șocat și dezgustat.
Informațiile curgeau, iar Distillers se clătina.
Compania era în defensivă, încercând să limiteze prejudiciul
și despăgubirile pe care trebuia să le plătească.
Au reacționat mărind, aparent, oferta, între cinci și 11 milioane de lire.
Dar erau doar artificii contabilicești, pentru a plăti cât mai puțin.
În foarte scurt timp, situația disperată a copiilor a devenit subiect național.
Oamenii voiau să ajute în orice fel.
Un mic grup s-a adresat direct fiecărui acționar în parte.
Când le-au cerut celor de la Distillers să cumpere o listă cu numele,
compania, care era obligată prin lege să se supună cererii,
a anunțat că volumele costă 2 000 de lire, sumă mult prea mare pentru ei.
Au apelat la Harry pentru ajutor.
Au venit în biroul meu, încurajați de Knightley,
și am cumpărat numele...
...ziarul a plătit pentru listele cu acționari, ca să le putem scrie.
Era ca la alegeri. Oamenii sunau și spuneau:
"Reprezentăm Ealing Council. Avem multe acțiuni și îl susținem pe Mason."
Mi s-a părut extraordinar.
Altă persoană importantă a fost Ron Peet,
care conducea compania Legal & General.
Vorbeam în calitate de investitor instituțional.
Ron Peet director executiv
M-am gândit că e interesul acționarilor dacă Distillers
vine cu o ofertă rezonabilă.
Iar el, uimitor, s-a ridicat și a ținut un discurs, din ce-mi amintesc...
În mod clar, produsele lor făcuseră un rău imens,
iar ei nu-și asumau nicio responsabilitate morală.
A devenit evident că avem cele zece procente necesare,
care ne dau dreptul să cerem companiei Distillers
convocarea unei adunări generale extraordinare.
Iar prețul acțiunilor Distillers a început să se prăbușească.
Era o uriașă dezbatere parlamentară, continua campania The Sunday Times,
cu fotografii și cu poveștile lui Marjorie Wallace.
Dar efectul cel mai puternic a fost provocat
de documentarea făcută de Bruce Page și de Elaine Potter,
care demonstra că a fost vorba de neglijență.
Odată cu creșterea furiei presei și a publicului,
a crescut și presiunea asupra companiei Distillers.
Cumpărătorii și retailerii au început să le boicoteze produsele.
Multe companii mari și mici ajutau campania ziarului cum puteau.
Mă preocupă problema asta de foarte mult timp.
Dată fiind această lipsă de înțelegere a sentimentelor celor implicați,
cineva trebuia să ia inițiativa.
Clienții începeau să refuze produsele Distillers.
Se vorbea despre oameni care intrau în magazinul duty-free de la Heathrow
ca să cumpere whisky și, când erau întrebați ce marcă,
răspundeau că nu contează, câtă vreme nu e produs de Distillers.
Și asta nu era prea bine pentru acționari.
Campania lui Harry se extinsese atât de mult,
încât i-a atras atenția lui Ralph Nader, cunoscut apărător american
al drepturilor consumatorilor.
Dle Nader, ce mai faceți? Mulțumesc că ați sunat.
David Mason m-a întrebat dacă îl pot ajuta
în privința consumatorilor din SUA, ca să pună presiune pe Distillers...
Ralph Nader apărător al drepturilor oamenilor
...pentru a determina majorarea despăgubirilor.
Am decis să merg în America.
Ralph Nader a fost de acord să ne întâlnim.
David Mason se va întâlni cu Ralph Nader în seara asta.
Ulterior, vor ține o conferință de presă, ca să anunțe ce acțiuni vor urma.
Am luat o cursă Pan Am. Stăteam în avion și am auzit un anunț.
"Doamnelor și domnilor, va trece căruciorul cu băuturi.
Vă putem oferi doar whisky Johnnie Walker și gin Gordon's."
Nu mi-a venit să cred. Am zis că nu accept așa ceva.
Așa că m-am ținut după cărucior.
Când cineva cerea un gin, spuneam: "Sunt David Mason. Ăsta e..."
Și le arătam ziarul. Atunci cereau altă băutură.
Am mers după cărucior prin tot avionul.
Nimeni n-a luat produse Distillers.
A fost un lucru extraordinar.
Trebuia doar să provoci suficientă antipatie,
poate, o scădere cu 5% a vânzărilor,
ca să atragi atenția companiilor.
Fiindcă era vorba de sute de milioane de dolari.
Odată pus stigmatul pe o marcă ce implică și băuturi alcoolice,
la care se renunță cu ușurință în favoarea altora,
mesajul a fost clar pentru Distillers.
Erau foarte mulți jurnaliști. De la CBS, NBC, din toată presa.
Evans se descurcase extraordinar în provocarea presei americane.
Ceea ce doresc ei, prin calculele financiare complicate,
e să plătească atât
cât să poată evita orice cheltuială suplimentară.
Importanța boicotului e că vorbește pe înțelesul dlui MacDonald,
care înțelege, cum se spune, "puterea banului".
Un jurnalist s-a ridicat și a zis:
"Dle Nader,
un boicot se realizează greu,
iar punerea lui la cale ar dura o veșnicie."
Și eu am zis: "Răspund eu. Am zburat până aici cu o cursă Pan Am
și s-a întâmplat următorul lucru..."
Și am povestit ce s-a întâmplat și cum toți au boicotat...
Le-a plăcut. Iar Ralph se uita la mine... Nu-i spusesem.
Toți râdeau, iar el a zis:
"Dl Mason v-a arătat cum se poate face."
David s-a exprimat foarte clar.
Nu trebuie subestimat necazul părinților
care trec peste durerea lor ca să-și apere cauza.
Campania din The Sunday Times nu avea să înceteze.
În nouă zile, compania Distillers a avut pierderi de 35 de milioane de lire.
Asta era aritmetica pe care Edinburgh o înțelegea.
Am început campania în septembrie 1972.
După trei sau patru luni, Distillers a cedat.
Și au oferit cele 20 de milioane.
Ni s-a spus că suma va fi impozitată.
În aceeași zi, am scris un editorial, spunând că e inacceptabil.
A doua zi, Harold Wilson a oferit cinci milioane în plus,
pentru ca suma să nu fie impozitată.
Îmi amintesc că mi-a apărut fotografia în ziar.
Îmi amintesc de efortul depus de familie.
Și îmi mai amintesc cum l-am cunoscut pe Harry.
Nu știam cine e. Mi se părea un om ciudat.
Iar faptul că el, tata și restul echipei de campanie
au obținut, în sfârșit, despăgubirea dorită
a fost foarte important pentru noi.
Îmi amintesc că am zis că...
...în final, nu se câștigau medalii,
fiindcă victimele erau tot fără brațe și fără picioare.
Am primit despăgubirea și a fost deschis contul de economii.
Harold Evans era foarte conștient că vom avea nevoie de acei bani
toată viața.
Dar înțelegerea n-a fost salutată de alți comentatori,
care nu știau întreaga poveste.
Peregrine Wortshorne și ceilalți ziceau: "Harold Evans e ca Robin Hood.
E doar un bandit care jefuiește oamenii."
Celebrul istoric A.J.P. Taylor zicea că e scandalos ce face ziarul.
E foarte important să nu ne oprim. Din două motive:
să arătăm ce s-a întâmplat și să învățăm.
Trebuia să învățăm din acest dezastru încă din 1962,
1963, 1964 etc.
Eram în 1973 și încă nu știam care fusese cauza dezastrului.
Sunt incredibili.
Asta e formula chimică...
Deși repurtaseră o victorie morală și primiseră despăgubirea cerută,
adevărata poveste despre medicament încă trebuia spusă.
Echipa Insight a continuat să ancheteze
cauzele ascunse ale dezastrului.
Au început să scrie un articol incendiar:
"Talidomida, povestea pe care au ascuns-o."
După apariția celui de-al 24-la articol...
Elaine Potter jurnalistă
...abia după aceea am început cu adevărat ancheta.
De ce a vrut Distillers să autorizeze medicamentul?
Aveau puțină experiență cu produsele farmaceutice.
Distillers era nouă pe piața medicamentelor.
Talidomida a fost primul medicament pe care l-au produs.
Au citit un articol, care cred că a apărut în The Sunday Times,
semnat de Aldous Huxley, o relatare despre ceea ce va urma,
în care scria că medicamentele vor înlocui alcoolul.
S-au panicat puțin și au zis să facă ceva în privința asta.
De aceea au început să producă medicamente.
Ancheta urmărea analizarea testelor făcute de Distillers în acea perioadă.
Verificam ce au făcut firmele de medicamente,
ce știau despre medicamente în anii '50.
Am fost în America, la cele mai importante firme de medicamente,
și am aflat ce știau înainte de a pune în vânzare medicamente noi.
Ni s-a confirmat rapid că firmele serioase,
care erau în branșă de foarte mult timp,
au făcut teste de reproducere, ca să vadă dacă fetusul e afectat.
Lederle, Hoffman-La Roche, Smith-Kline & Rich,
toate au făcut teste de reproducere.
Chiar și ICI a folosit primate,
ceea ce era un lucru foarte serios.
În '57, Distillers a trimis medicamentul pentru un test independent.
Rezultatele au avertizat că ar putea afecta glanda tiroidă,
o cauză cunoscută a defectelor din naștere.
Dar au mers mai departe.
Bruce Page a mers extrem de departe, ca să înțeleagă
detaliile complexe ale funcționării drogului.
Ceea ce trebuie înțeles la testarea medicamentelor
e faptul că, până și azi, cu cea mai bună tehnologie,
nu există un produs infailibil.
Dar poți spune că natura
transmite, de obicei, semnale de avertizare
în privința preparatelor chimice disperate.
Oricum ai privi talidomida, iese prost.
E o moleculă foarte complexă. Există în forme ciudate,
iar efectele ei sunt imprevizibile.
Talidomida e asimetrică.
Îmi amintesc că dr. Romert Smith, de la spitalul St. Mary, a zis:
"Priviți! E o moleculă urâtă. E ceva în neregulă cu ea."
Grunenthal stătea foarte prost la testarea medicamentelor,
iar Distillers nu știa nimic despre asta.
Întâlnirea acestor producători de săpun
cu câțiva producători de whisky britanici a fost un dezastru înfiorător.
Ministrul sănătății de atunci, dl Enoch Powell,
în loc să se grăbească să-i apere pe părinți,
nu organizează o anchetă publică
și primește informații sumare despre cazul Distillers și le acceptă.
Da, funcționarul care îl informează pe Powell e informat, la rândul lui,
de un om din conducerea Distillers.
În sfârșit, ancheta era încheiată. Rezultatele erau incriminatoare.
Totuși, The Sunday Times nu avea voie s-o publice,
fiindcă era în vigoare un ordin de interdicție.
Nu-mi puteți spune ce se întâmpla la Distillers?
Nu. Am interdicție, ca toată lumea.
Au cercetat laboratoarele unde se testau medicamentele?
Nu la modul la care ar fi trebuit, pentru punerea pe piață a talidomidei.
- Dar au pus-o pe piață. - Așa e.
Și cum s-a ajuns că n-aveți voie să vorbiți despre asta?
N-am voie. Suntem pe un teren nisipos.
Detaliile legate de motivul pentru care au ales talidomida,
de ce au ales Chemie Grunenthal,
ce teste pe animale au făcut înainte de punerea pe piață a medicamentului,
ce teste au făcut ca să vadă cum e suportat medicamentul,
ce teste au făcut ca să vadă dacă e sigur pentru gravide,
ce teste clinice au făcut și care au fost rezultatele,
toate astea nu le pot discuta.
Totuși, odată cu avansarea anchetei, Thalidomide Trust și alții
au început să afle adevărata poveste a producerii medicamentului.
Au verificat cum de Chemie Grunenthal a avut resurse
să înființeze o divizie farmaceutică, când totul în jur era prăbușit.
Au descoperit că erau membri cotizanți ai Partidului Nazist,
care au exploatat programul de "arienizare"
ca să cumpere companii evreiești la un preț mult mai mic.
Conform documentelor companiei, a durat doar două luni
de la producerea până la autorizarea medicamentului-minune.
Pare dubios de puțin timp.
După toate probabilitățile, savanții implicați
au lucrat cu aceste substanțe înainte de război.
1938. Germania.
O echipă de savanți lucrează la un insecticid nou și puternic.
Vărsat accidental, provocă convulsii incontrolabile.
Apare o nouă armă: gazul neurotoxic.
Cei patru savanți l-au botezat SARIN, după inițialele numelor lor.
Hitler i-a ordonat unuia dintre savanți să producă un antidot.
După război, Otto Ambros s-a dus să lucreze la Chemie Grunenthal.
Otto Ambros era supranumit "chimistul diavolului"
și a fost cel care a decis că e nevoie de un lagăr de concentrare mare
într-un loc numit Auschwitz.
Am analizat talidomida
și afirmația că era un nou compus chimic
și, în schimb, am descoperit că mai existau cu miile,
unele dintre ele, în medicamente foarte cunoscute din anii '30 și '40.
Am găsit primele brevete privind talidomida
și le-am arătat unuia dintre specialiștii noștri.
S-a uitat la descrierea efectelor substanței chimice și a zis:
"De unde au știut asta?"
Era vorba de cinci efecte asupra sistemului nervos.
Cele cinci descrieri demonstrau că cei care au scris patentul
știau că medicamentul acționa asupra sistemului nervos
și provoca o încetinire a mișcării mușchilor,
provocând un efect sedativ.
Încetinea metabolismul, bătăile inimii, sistemul circulator și cel digestiv,
cu efecte asupra sistemului imunitar.
Era imposibil din punct de vedere legal să fi testat substanța pe oameni
înainte să fi scris patentul.
Iar în Germania postbelică ar fi fost ilegal.
Deși nu sunt dovezi directe că talidomida a fost folosită în lagăre,
erau dovezi indirecte, iar unul dintre cazurile pe care le-am aflat
a fost cel al unei mame cu copilul afectat de talidomidă.
Cumnatul meu a fost printre primii eliberați
din lagărul Belsen.
Spre sfârșitul vieții, a zis:
"Acolo am văzut copii cu diformități provocate de talidomidă.
Unii dintre ei trăiau, iar alții mureau.
E clar că le-au dat medicamentul mamelor acestor copii."
Ea e medicul care a răspuns de secțiunea de femei
a lagărului de concentrare Bergen-Belsen.
Spune că au fost făcute experimente medicale asupra prizonierilor.
Medicii le făceau injecții intravenoase...
Când am început să analizăm patentele cu compoziții similare din anii '40,
ne-am dat seama că medicamentele fuseseră testate
pentru efectul anticonvulsiv și că...
...asta s-ar fi putut face
într-o perioadă în care oamenii încercau să găsească antidotul neurointoxicației.
Costumul îl va apăra de contactul cu lichidul neurotoxic,
dar și de vaporii neurotoxici.
Când apar simptomele neurointoxicației,
mai există o formă de protecție: injecția cu atropină.
Se folosește doar după ce apar simptomele neurointoxicației.
Orice antidot trebuia să scoată din funcțiune, temporar,
sistemul nervos al victimei.
Dar consecințele erau catastrofale pentru un bebeluș aflat în pântece.
Medicamentul distrugea bebelușii acționând ca un agent neurotoxic.
Molecula talidomidă ajunge în copil când se formează sistemul nervos
și distruge axonul în creștere cu o mare precizie.
Sistemul nervos începe să se dezvolte începând cu a 20-a zi.
În ziua a 20-a spre a 21-a, copilul poate suferi leziuni cerebrale.
În ziua a 21-a spre a 22-a,
poate dispărea unul dintre ochi, iar celălalt poate fi distrus.
În a 23-a zi, distruge auzul.
Pot fi eliminate urechile, pot fi afectate urechea internă,
urechea medie sau externă.
Sau se pot întâmpla toate astea la un loc.
În ziua a 24-a, sunt afectate brațele, pot dispărea cu totul.
Până în a 28-a zi, rămân doar încheieturile și mâinile.
În a 30-a zi, picioarele dispar sau pot fi afectate sever.
În a 35-a zi, brațele și picioarele vor fi afectate mai puțin.
Talidomida atacă embrionul cu precizia unui lunetist,
efectele schimbându-se de la o zi la alta.
Talidomida era un produs derivat al războiului chimic pregătit de naziști.
A ieșit în evidență fiindcă avea efectul unui sedativ halucinogen.
Așa că am luat. Mi-au făcut bine, să nu mă înțelegeți greșit.
Erau foarte bune când... Mă simțeam bine când le luam.
Crimele de care sunt acuzați oamenii ăștia n-au fost comise la furie sau...
Ambros a fost implicat în crime de război grave,
care au provocat moartea a zeci de mii de oameni.
La procesele de la Nürnberg, în 1946,
Aliații erau copleșiți de numărul de criminali de război.
- Otto Ambros. - Ambros.
Deși câțiva savanți naziști au fost executați,
majoritatea pedepselor au fost relativ indulgente.
Otto Ambros nu mai putea lucra la firme de top din industrie.
Cei ca el lucrau în firme mici, ca Grunenthal.
Inexplicabil, în decembrie 1970,
judecătorii procesului conducerii Chemie Grunenthal au suspendat
ceea ce a fost cel mai lung proces penal din istoria Germaniei.
După un proces de doi ani și jumătate,
acuzații n-au fost nici achitați, nici găsiți vinovați.
Problema responsabilității penale n-a fost rezolvată niciodată.
Articolul Page-Potter era, în sfârșit, finalizat, iar presele erau pregătite.
Dar i s-a transmis ziarului că nu poate fi publicat,
fiind emisă o interdicție de către procurorul general.
Au făcut apel și au câștigat. Cazul a ajuns apoi la Camera Lorzilor.
Eram în Camera Lorzilor, iar eu stăteam cu colegii mei.
Concluzia judecătorului a fost următoarea...
Ascultați!
"Va fi interzisă publicarea articolului.
E în regulă că The Sunday Times a dus o campanie morală,
dar e ilegal să publice faptele pe care s-a bazat aceasta."
Ne-am pierdut în Camera Lorzilor. Și ce facem?
Așa că am făcut apel la Comisia Europeană a Drepturilor Omului,
precizând că lui Harold Evans
i s-a interzis libera exprimare,
prevăzută în articolul 10 din "Convenția drepturilor omului".
Și uite-așa am început să zburăm spre Strasbourg în fiecare săptămână,
ca să ne susținem cauza în fața instanței.
Și am câștigat la două voturi.
Cât de importantă e decizia de azi?
E cea mai importantă decizie nu doar pentru libertatea presei,
ci și pentru dreptul cetățenilor de a fi informați.
Cel mai distins complet de judecători a transmis guvernului britanic
să reformeze legile, iar acum trebuie s-o facă.
A fost cea mai mare realizare a lui Harry,
să schimbe legea britanică în favoarea libertății presei...
Să dea mai multă putere celor slabi, permițând jurnalismului de investigație
să continue, în ciuda unei dispoziții care impunea cenzura.
Talidomida, povestea pe care au ascuns-o
Materialele sunt extraordinare. Totul e pregătit.
Toți cei pe care i-am rugat să comenteze ne-au refuzat
și vom preciza asta pe prima pagină.
- Acum trebuie să continui asta. - E numărul potrivit de cuvinte?
Cred că l-am depășit.
Probabil că am depășit cu două-trei coloane.
Dar cum să procedezi cu zece ani de absurdități, tăcere și secretomanie?
Ancheta echipei Insight a fost, în sfârșit, făcută publică.
Era punctul culminant al unei lupte îndelungate
și un pas important spre eliberarea a ceea ce Harry a numit
"presa pe jumătate liberă".
În spatele unui material trebuie să fie puterea instituțională a ziarului.
Iar asta înseamnă a patra putere.
De asta mă tem cel mai tare în era digitală,
că se pierde forța de echilibru a puterii instituționale a presei
din spatele unui material.
Vizând țări, corporații sau guverne.
Într-un fel, Harry Evans întruchipează acest lucru.
În 1981, Rupert Murdoch a cumpărat Times Newspapers.
În mai puțin de un an, Harold a demisionat.
În 2005, Harry a primit postul de editor special la Thomson Reuters,
cea mai mare agenție de presă din lume,
unde lucrează, din nou, sub patronatul familiei Thomson.
Pe chipul fiecărui redactor-șef ar trebui suprapus
un semn de întrebare.
E curios?
Trebuie să știe să se orienteze. De ce e în branșa asta?
Vrea să-și crească averea?
Vrea să-și crească reputația? De ce e aici?
Dacă e aici doar ca să facă bani...
Să zicem că avem nevoie de ei, că trebuie să ne întreținem...
Dar, odată ce a venit pentru bani, nu mai are inhibiții.
Tot ce produce bani e justificat.
După gândirea mea, care seamănă cu a unui cercetaș,
nu e o definiție completă a unui redactor-șef bun.
A 50-a întâlnire a pacienților afectați de talidomidă, Londra 2012
Ei îi place. Mie, nu.
Povestea asta extraordinară poate începe spunându-le celor de aici,
începând cu mamele, pe care le pomenim adesea...
Da, mamele care v-au născut.
Oricât de mult v-au iubit, a fost un șoc pentru ele.
Iar tații... Mulți au fost buni. Unii, nu.
Și, desigur, voi.
Mi se pare absolut uimitor
că acei copii, pe care i-am văzut prima dată
când eram redactor-șef la The Northern Echo,
sunt aici, făcându-și un drum în viață.
Dacă n-am fi obținut nicio despăgubire,
asta ar fi fost o recompensă minunată.
Vă felicit!
A schimbat dinamica și perspectiva în întreaga lume,
unde vina era aruncată asupra părinților.
În unele țări se spunea că mamele au luat medicamentul
și că din cauza lor sunt așa copiii.
Dar Harold Evans a venit să spună că e vina companiilor farmaceutice
și că ele trebuie să plătească.
A luat vina de pe umerii părinților, ceea ce a fost un lucru uriaș,
fiindcă orice părinte se învinovățește pentru felul în care e copilul său.
Mulțumim foarte mult!
A alungat responsabilitatea și vina și le-a arătat foarte clar
că a fost vina companiei farmaceutice, și nu a părinților.
Era prima pagină din Daily Mirror...
Îmi voi aminti cât voi trăi ziua în care am citit în ziar despre interdicție
și despre ceea ce voiau să facă.
Era hotărât să-i înfrunte pe cei mari.
Cu cât sunt mai mari, cu atât sunt mai greu de dovedit.
E doar un omuleț, dar, Doamne, e dl Perfecțiune, dl Sunday Times.
Fără el, n-am fi avut nicio șansă.
Natura complexă, multifațetată, schimbătoare, palpitantă
a mozaicului știrilor.
Așa am intrat în presă.
Epilog
Vreau să fac următoarea declarație din partea guvernului...
Știu că multe dintre victimele talidomidei au așteptat mult timp asta.
A fost stabilită cu Consiliul Național Consultativ al Thalomide Trust.
Guvernul dorește să-și exprime regretul sincer și compasiunea
pentru rănile și suferințele îndurate de toți cei afectați
atunci când mamele însărcinate au luat medicamentul talidomidă,
între 1958 și 1961.
Parcă lumea s-a oprit în loc
când ministrul sănătății, Mike O'Brien,
și-a început declarația de regrete.
Pot spune că a fost ca o îndreptare a lucrurilor.
Provocările cu care mulți oameni continuă să se confrunte,
în unele situații, chiar și zilnic.
Toată viața am așteptat să aud aceste scuze
și, în sfârșit, le-am auzit.
În acea seară, am zburat la New York.
Dimineața m-am dus să bat la ușa lui Harold Evans.
Era atât de emoționant... Harold reușise să facă atâtea pentru noi,
dar nu obținuse și scuzele.
Așa că ne-am uitat împreună. Ne țineam în brațe și plângeam,
privindu-l pe ecranul computerului pe Mike O'Brien cerându-și scuze.
În 2014, Thalidomide Trust a descoperit dovezi
că guvernul federal german a oprit procesul penal din 1970,
ca să protejeze compania.
Nimeni n-a fost pedepsit.
Chemie Grunenthal continuă să-și nege vinovăția
și respinge pretențiile pentru despăgubiri.
Un articol semnat de Harold Evans, care privea aceste noi dovezi,
a fost publicat de The Guardian, The Global and Mail și Reuters.
După ce a preluat ce a mai rămas din Distillers în 1997,
Diageo a susținut Thalidomide Trust și și-a mărit constant
contribuția financiară, ca să acopere nevoile membrilor acestuia.
Diageo și-a asumat finanțarea, pentru a se asigura
că sprijinul financiar pe termen lung continuă.
Subtitrarea: Dan Balica