Suntem în largul mării, în căutarea Atlantidei.
Cu James Cameron la bord, totul părea posibil.
Dezleagă misterul. Hai să fim minuţioşi.
Acum trebuie să găsesc oraşul despre care se crede că n-a existat.
Sunt prea multe fundături.
Trebuie să găsesc o cale să unesc punctele.
- Pare coca unui vas. - Şi e sub apă.
În anchete se urmăresc banii, în arheologie se urmăresc pietrele.
De necrezut...
E aceeaşi scenă care se repetă la nesfârşit.
...e că am descoperit ceva.
ATLANTIDA, O LEGENDĂ ?
CÂTEVA SĂPTĂMÂNI MAI DEVREME
Atenţie ! Motor !
Viitorul m-a fascinat mereu.
Dă-te înapoi cu jumătate de pas.
Îmi place să-mi imaginez oameni ai unor culturi străvechi.
Înaintezi încet şi priveşti uşor în cea de-a doua fereastră.
De la liceu m-au fascinat Egiptul antic, grecii, romanii şi Atlantida.
ACCESUL INTERZIS
Sunt convins că dedesubtul acestui mit
se ascunde un eveniment istoric.
Tăiaţi !
- Mă bucur să te văd ! - Ăsta e serviciul meu principal.
- Plecăm în căutarea Atlantidei ? - Da.
Am vaporul, scafandrii, echipamentul şi echipa.
Trebuie să fiu pe vapor. N-am lipsit niciodată.
- Ştiu. - Mă pune la pământ.
- Vrem să luăm o pauză. - Trebuie să punem planul la punct.
Maria, toată lumea are pauză de prânz.
Hai să luăm nişte hărţi !
Tot ce ştim despre acest subiect provine de la filozoful grec Platon,
care a trăit cu 2.400 de ani înainte.
În povestirea lui, atlanţii au avut un imperiu ofensiv
care se întindea din Atlantic tocmai până în estul Mediteranei.
Capitala, Atlantida, a fost port.
Un oraş unic, alcătuit din trei cercuri concentrice de teren şi apă.
În centru era un templu dedicat zeului mării, Poseidon,
în care atlanţii sacrificau tauri.
Erau poduri şi canale care legau diferite şanţuri cu apă,
iar un canal central larg traversa oraşul şi lega templul de mare.
Totul s-a sfârşit într-o zi şi o noapte,
când cutremurele şi tsunamiurile au distrus oraşul,
scufundându-l sub apă şi mâl.
Dar unde se află ?
- Unde mergem prima dată ? - Să ne imaginăm călătoria.
Aici se află Platon, în Atena. El vorbea despre o civilizaţie
care s-a întins în toată regiunea.
E o civilizaţie maritimă.
Au venit de aici, din vestul zonei mediteraneene.
- Ar putea fi oriunde. - Care e misiunea mea ?
Să investighezi noi ipoteze, cele pe care le cred oamenii.
Dezleagă misterul. Să fim minuţioşi.
Caut semnele unei civilizaţii
care a dominat Mediterana până în Atlantic.
Poate că misiunea mă conduce către oraşul legendar Atlantida.
- E o călătorie lungă. - O să petreci mult timp pe vapor.
- Ţie îţi place. Eu am rău de mare. - Poţi să iei avionul.
Mergând cu vaporul, poţi gândi ca ei. Distanţa îţi va spune ceva
şi vei înţelege ce înseamnă să fii neguţător.
- Care e prima oprire ? - Am o slăbiciune pentru minoian.
Civilizaţia cretană a fost o putere maritimă.
Au trăit în Creta şi Thira cu 1.100 de ani înaintea lui Platon.
- Un oraş dispărut peste noapte. - Santorini.
Ce-ar fi să-l cooptăm pe Charlie ? El a scris "Descoperirea Atlantidei".
- Charlie... - Da, ia-l pe Charlie.
După câteva zile şi câteva pastile pentru rău de mare,
ridic pânzele din estul Mediteranei către insula grecească Santorini.
SANTORINI, GRECIA
Cu 3.500 de ani în urmă, această insulă era foarte diferită.
Avea formă rotundă şi deschidere către mare.
Semăna foarte mult cu Atlantida descrisă de Platon.
La vremea aceea, Santorini era locuit de marea civilizaţie cretană.
Totul s-a schimbat în anul 1550 î.Hr.,
când vulcanul din centrul insulei a erupt cu o forţă distrugătoare.
Platon descria Santorini când a scris despre Atlantida ?
Pentru asta mă întâlnesc cu autorul Charles Pellegrino.
Cred că a avut loc după erupţie.
Pellegrino survolează cu drone straturile de cenuşă
din craterul vulcanului în care navighează.
Să ne apropiem de stratul cel mare.
Vrea să recreeze evenimentele care au dus la prăbuşirea vulcanului.
În spatele meu se află una dintre cele mai mari caldeire din lume.
Înainte de erupţie a existat pe insulă un munte
de aproximativ 1,5 km care a dispărut cu totul.
Din întreaga istorie a lumii,
aici ar fi fost cea mai mare explozie vulcanică.
Forţa ei ar fi echivalat cu un milion de bombe atomice
care au detonat în spatele meu.
Erupţia a continuat zile întregi.
O stâncă masivă, aproape egală cu muntele Everest,
a fost aruncată în atmosferă.
Cerul a fost întunecat zile întregi
şi în zone geografice întinse s-a aşternut iarna,
care a durat doi ani încheiaţi.
Erupţia şi cutremurele au creat un megatsunami
care a atins înălţimea de 240 m
şi a devastat coasta Cretei, Egiptului şi Turciei.
În nordul coastei Cretei, tsunamiul a distrus oraşele cretane
şi a şters măreaţa lor flotă de pe faţa pământului.
Norul de cenuşă de la explozie era atât de fierbinte,
încât locuitorii ţărmului cretan s-au dezintegrat la contactul cu el.
Scrierile egiptene ale vremii descriu o undă uriaşă
care a distrus case, temple şi părţi din piramide.
A fost un dezastru de proporţii,
încât e imposibil ca acele civilizaţii,
mai ales din zona mediteraneeană, să-l fi trecut cu vederea
în istoria scrisă şi povestită.
Să fi descris Platon erupţia vulcanului Santorini ?
Să fie poporul cretan atlanţii demult dispăruţi ?
Ne îndreptăm spre singurul sit cretan al insulei,
oraşul Akrotiri.
Se potriveşte descrierii lui Platon, un oraş avansat din epoca bronzului.
Mergem pe lângă clădiri
care ar putea să aibă trei etaje şi o vechime de 3.500 de ani.
Străzile nu sunt prea înguste, spaţiul e deschis şi sunt ferestre.
Casele oamenilor sunt aproape la fel. E o societate egalitară.
Casele au fost clădite calculându-se gradul de rezistenţă seismică.
Au făcut case rezistente la cutremure ?
Sunt asemănătoare cu cele construite în Japonia şi SUA
în secolul al XX-lea.
Oricât de uimitoare ar fi clădirile, ce e sub ele ne uimeşte mai mult.
Toalete. Instalaţiile de sub clădiri
le regăsim pentru scurt timp în perioada romană,
dar, în era noastră, acum 200-300 de ani.
În timpul revoluţiei americane, la Philadelphia sau chiar la Paris,
toaletele erau casele scărilor şi străzile.
Parisul şi Philadelphia se simţeau de la o poştă.
Cu 3.600 de ani în urmă, aici existau o arhitectură minunată,
tehnologie avansată şi instalaţii sanitare !
Există apeducte, igienă, o societate deschisă, egalitate.
- Totul a fost distrus peste noapte. - Aşa e.
Aceasta e Atlantida ?
Aş zice că există probabilitatea de 99%
ca aici să fie o parte din locul descris de Platon în povestirea lui.
Cretanii au fost o civilizaţie avansată
care a dispărut în urma unui dezastru natural.
E suficient să spunem că ei au fost atlanţii ?
Nu sunt sigur, aşa că îi dau de veste şefului.
Simcha ! De ce mă suni ? Ţi-e dor de mine sau ai păţit ceva ?
Nu s-a scufundat vaporul şi nu s-a întâmplat nimic.
Am fost cu Charlie la Santorini şi voiam să-ţi povestesc.
E convingător. Au avut tehnologie avansată, au dispărut peste noapte,
dar Platon spunea că veneau din vest şi erau agresivi.
Cretanii erau în est şi erau paşnici.
Mai e ceva care mă deranjează, deşi Santorini are un rol aici.
Platon nu descrie o erupţie vulcanică.
Sunt mai degrabă tsunamiuri, cutremure, scufundări şi mâl.
Ajungem la întrebarea fundamentală a misiunii noastre.
Există doar un loc ? Ştii ce cred despre asta.
Cred că e o poveste SF, o parabolă etică şi morală,
iar el adună din mai multe civilizaţii
şi face o poveste SF. E un "constructor de lume".
Nu sunt de acord. Sunt sigur că Platon a avut un scop,
dar nu cred că a adunat diferite bucăţele.
Vorbeşte despre o civilizaţie care trebuie să aibă o origine.
- Cred că Atlantida există pe undeva. - Hai s-o găsim !
Mai sunt Malta şi Sardinia. Vreau să merg spre vest.
Da, mergi spre Vest, tinere !
Ridic pânzele la vest de Santorini către următoarea candidată:
insula Malta.
Ca mulţi alţii, Peter, căpitanul nostru maltez,
crede că patria lui e Atlantida.
Îşi împărtăşeşte teoria cu echipa.
Vrem să aflăm dacă Malta a fost Atlantida.
Era posibil dacă Malta era mai mare.
Malta a fost mult mai mare în trecutul nu prea îndepărtat.
Să luăm masa ca exemplu. Punem Malta aici
şi o extindem prin ridicarea părţii pliabile.
Începem să înţelegem cât de întins ar fi fost ţinutul.
- Care e dovada ? - Să privim insulele.
Aici se vede fundul apei. Asta e o zonă cu apă foarte mică.
Sunt adâncimi de cel mult nouă metri.
Zona asta a fost odinioară deasupra apei ?
Categoric. În trecut trebuie să fi avut loc un cataclism.
Şi s-a întâmplat brusc.
E incredibil !
Trebuie să fac poze pentru copii.
E magic.
Ne conduc către Atlantida.
Aruncăm ancora la Gozo, una dintre cele cinci insule malteze.
Peter mă conduce imediat pe faleză.
Vrea să-mi arate dovezi că Malta a fost odinioară mult mai mare.
Începe cu urmele misterioase numite şanţuri de care, ce străbat insula.
E impresionant. Despre ce e vorba ?
După cum vezi, sunt şanţuri făcute de om, săpate în stânci.
Se puneau pietre mari şi rotunde în şanţuri.
Adică aici.
Apoi se puneau bolovani deasupra sferelor,
apoi împingeau şi trăgeau pietrele uriaşe ca să-şi construiască temple.
E impresionant.
Când am auzit "şanţuri", m-am gândit la zgârieturi în piatră.
Adâncimea lor se vede mergând spre marginea stâncii.
E clar că trebuie să fi avut un scop. E dovada clară că a existat ceva.
E posibil să fi existat o civilizaţie întinsă
care trăia pe o insulă mai mare la vremea respectivă.
Cu 6.000 de ani în urmă,
se pare că şanţurile erau folosite la zidirea structurilor megalitice.
Cea mai veche parte a acestei clădiri datează din anul 2600 î.Hr.
E printre cele mai vechi structuri făcute de om şi e încă în picioare.
Credem că funcţia lor principală era de locaşuri de cult.
Arhitectura avansată de pe o insulă parţial scufundată
se potriveşte Atlantidei descrise de Platon.
Sunt în drum spre o structură şi mai veche,
ca să aflu cine a construit aceste temple din epoca de piatră.
Sunt uimit că au construit totul fără roată, unelte din fier, ciment.
Avem pietre rotunde care puteau fi folosite la transportul megalitului.
Au trăit aici mii de ani.
Au ridicat construcţii incredibile. Ce au păţit ?
Cultura a dispărut brusc în jurul anului 2600 î.Hr.
- Aţi găsit arme ? - Nu, nu s-a găsit nicio armă.
Nu există nici indicii ale unor violenţe.
Tehnologia avansată şi dispariţia bruscă
se potrivesc descrierii Atlantidei.
Dar maltezii erau pacifişti, iar atlanţii erau războinici.
Am hotărât să merg în continuare spre vest.
Conform lui Platon, Atlantida se află sub apă şi mâl,
în capătul vestic al Mediteranei, imediat după coloanele lui Hercule,
adică strâmtoarea Gibraltar din zilele noastre.
Profesorul Richard Freund a adus o echipă de scafandri şi arheologi
în misiunea de căutare a Atlantidei.
E căutarea cea mai complexă a Atlantidei.
Doamne ! Priviţi !
Navighez la vest de Malta, iar Richard Freund explorează o zonă
imediat după strâmtoarea Gibraltar.
Arheologia are trei reguli: locul, locul şi iar locul.
Dacă suntem în căutarea unui loc
cu coordonate specifice în literatură sau în inscripţii,
trebuie să mergem acolo.
După ani de cercetări, începe căutarea în adâncul acestor ape.
- Atlantic Explorer, mă auziţi ? - Da, ascultăm.
A adunat cei mai buni scafandri şi arheologi marini din lume.
N-am nicio îndoială că există zone vaste locuite odinioară,
iar acum se află la sute de metri adâncime.
Dovezile sunt ceea ce vor oamenii să audă.
Nu vor să audă teorii şi discuţii despre geofizică,
ci că există dovezi şi care sunt acestea.
Platon a scris într-o anumită perioadă.
Spune că Atlantida se afla la strâmtoarea Gibraltar.
Atunci se numea coloanele lui Hercule.
Toţi marinarii, toţi cititorii greci,
toată lumea a ştiut exact despre ce loc e vorba.
Suntem în faţa strâmtorii Gibraltar, a coloanelor lui Hercule.
Trebuie să căutăm exact aici.
Pentru a găsi locurile potrivite,
Freund trimite un radar subacvatic şi un sonar cu fascicule multiple
care produce imagini tridimensionale ale obiectelor de pe fundul mării.
Ce sperăm să găsim ?
Din punctul meu de vedere, dovada supremă ar fi arhitectura străveche.
Nu vom găsi versiunea animată a Atlantidei,
în care totul e intact, statuile şi coloanele sunt în picioare.
Vom găsi părticele din fiecare,
multe bucăţi pe care eu le numesc resturi împrăştiate.
Când ceva e distrus,
resturile sunt împrăştiate pe o zonă întinsă.
Atlantida a fost un oraş foarte mare.
Tot ce a rămas din acele resturi va ajunge în Atlantic, în zona asta.
Pe puntea de comandă, echipajul priveşte ecranele,
căutând ceva neobişnuit care iese în evidenţă pe fundul mării.
Ajungem acolo şi ne întoarcem la stânga.
E o activitate migăloasă.
Uneori trec ore întregi fără să vadă ceva ieşit din comun.
Băieţi ! Apare ceva !
E ceva care seamănă cu un munte. Poate fi o stâncă.
Are 4 m înălţime şi 56 m lăţime.
Înseamnă că există ceva acolo.
Nu văd nimic. Vizibilitatea e foarte proastă.
Mai încet !
Urmărim direcţia cablului ancorei.
Fac verificarea.
Scafandrii sunt la adâncimea de 45 m.
Ce e acolo ? Tu vezi ?
E o epavă.
Dar nu e antică. E din fier şi e modernă.
Scafandrii continuă căutarea,
dar devine clar că aici nu vor găsi ceea ce caută.
Căutarea e în toi pe coasta sudică a Spaniei. Eu mă apropii de Sicilia.
Platon situează Atlantida la vest de coloanele lui Hercule
şi mulţi savanţi sunt convinşi că e strâmtoarea Gibraltar.
Unii istorici cred că Platon se referă la strâmtoarea Messina,
care se află între Peninsula Italică şi insula Sicilia.
Navigăm prin strâmtoarea Messina. Răsăritul soarelui e superb.
Se observă cât de apropiate sunt cele două porţiuni de uscat.
Italia e acolo, iar vizavi se află Sicilia.
Ne putem imagina
că la un moment dat s-a crezut că sunt coloanele lui Hercule.
Poate că erau chiar nişte coloane care ieşeau din Mediterană.
Pe măsură ce navigaţia a progresat,
coloanele lui Hercule s-au mutat de aici, din poziţia iniţială,
în Gibraltar, cu faţa la Atlantic.
Dacă strâmtoarea Messina e locul coloanelor lui Hercule,
e posibil ca Sardinia, de dincolo de strâmtoare,
să fi fost odinioară Atlantida ?
Cu 3.500 de ani în urmă,
una dintre cele mai mari civilizaţii străvechi a înflorit în Sardinia.
Mă îndrept spre unul dintre cele 7.000 de situri
pe care această cultură uitată le-a lăsat pe insulă.
Cercetătorul american Robert Ishoy studiază Sardinia de zeci de ani.
El crede că aceste ruine spectaculoase, numite nuraghi,
sunt tot ce a rămas din Atlantida.
Robert, e impresionant, fireşte, dar e Atlantida ?
Cultura din Sardinia se potriveşte cu tot ce a descris Platon.
Spunea că e o cultură foarte avansată.
Priveşte arhitectura. E o tehnică avansată.
Ne aflăm în interiorul unei clădiri de acum 3.500 de ani,
construită fără ciment, şi e tot în picioare.
Clădirile au formă circulară. Platon spunea că sunt coloane.
Ce scop aveau clădirile rotunde ? Erau locuinţe sau temple ?
Legenda spune că zeul Poseidon s-a căsătorit cu o muritoare.
Ca s-o apere, a construit o coloană.
- Un turn ca acesta. - Da, exact !
Ce ne spun celelalte descrieri ale lui Platon ?
Insula Sardiniei se potriveşte cu ceea ce ştim despre Atlantida ?
Mergem în capătul sudic al insulei.
Suntem în Nora, o zonă importantă a Sardiniei.
Platon spune că Atlantida a fost distrusă de cutremure şi inundaţii.
Sardinia e inundată frecvent,
iar oceanul din sudul ei e un mare neajuns.
La Nora există dovezi ale distrugerii produse de cutremure şi inundaţii.
Există ruine atât deasupra, cât şi în adâncul mării.
E un loc deosebit şi furnizează dovezi solide
că există o legătură între Sardinia şi ceea ce spunea Platon.
Sardinia are încă două caracteristici care se potrivesc descrierilor lui.
Stâncile de pe insulă sunt de trei culori: negru, alb şi roşu.
Peste tot există izvoare cu apă fierbinte şi rece.
Robert m-a pus pe gânduri. Să fie acestea templele Atlantidei ?
El aşa crede şi mă conduce la unul dintre cele mai impresionante:
Su Nuraxi.
Ne aflăm în cel mai larg complex găsit până acum.
E un complex format din cinci turnuri.
Există turnul central, iar celelalte sunt aşezate în punctele cardinale:
nord, sud, est şi vest.
N-a ştiut nimeni că ele există până de curând.
Erau acoperite cu totul de mâl.
Imaginaţi-vă cum ar arăta acoperite de mâl.
Parcă văd oamenii ieşind din coridoare.
- Cum erau ? - Am găsit statuete de războinici.
Ne dăm seama după spaţiul închis şi bine apărat
că aici locuiau aristocraţia şi războinicii.
Dacă e Atlantida, unde e templul legendar al lui Poseidon ?
- E aici ! - Trebuie să mergem !
Spre uimirea noastră, Platon ne furnizează coordonatele.
Spre uimirea mea, geografia, geologia
şi arheologia Sardiniei se potrivesc descrierii făcute de Platon.
Doamne !
Asta ar fi o casă din Atlantida. Aşa au fost descrise de Platon.
Nu ştiu dacă e Atlantida, dar arhitectura se potriveşte
cu ceea ce descria Platon.
E nemaipomenit !
Am hotărât să investighez încă un aspect al legendei.
Platon descria un munte aflat în mijlocul unei câmpii de pe insulă.
Poseidon a construit în vârful lui prima clădire a Atlantidei.
Există ceva asemănător în Sardinia ?
Asta e câmpia Campidano.
- E şi un munte ? - Uite-l aici.
- E un nuraghi. - În vârful muntelui !
Trebuie să mergem la Santa Victoria.
E amplasat în mijlocul insulei, aşa cum era în trecut,
înainte ca partea sudică să fie acoperită de mare.
Mergem acolo şi descoperim exact ce descria Platon.
E incredibil ! Scrierea lui Platon e harta comorii.
Spune că vom găsi un munte, o vale bogată şi ruine antice.
Nu numai că am găsit ruine, dar sunt ruine timpurii,
dacă nu chiar ruinele primului turn construit.
Lângă ele se află un templu dedicat unei zeităţi a mării, poate Poseidon.
În timpuri străvechi era înconjurat de un şanţ cu apă.
Ce crezi ? Asta e Atlantida ?
Dacă citim descrierea făcută de Platon,
cu tot ce spunea despre geografie, insulă şi civilizaţie,
nu există niciun loc din lume mai potrivit decât Sardinia.
Încep să cred că Robert ar putea avea dreptate.
- Ce se întâmplă, Simcha ? - Cred că am găsit-o !
Ştiu că pare incredibil, dar cred că Sardinia e Atlantida.
- Să auzim ! - E exact cum a descris-o Platon.
Au o tehnologie avansată şi peste tot există motivul circular.
În centru se află templul dedicat zeului mării,
care pare să fie Poseidon, iar locuitorii au fost războinici.
Ai confirmat câteva puncte, dar nu sunt convins.
Doar fiindcă au clădiri rotunde
nu înseamnă că oraşul a fost construit în cercuri concentrice.
Din câte ştiu, oraşul avea port.
Nuraghi, acolo unde ai fost, e în interiorul zonei de uscat.
Da, dar tot terenul agricol de azi a fost odinioară scufundat.
Cu ajutorul efectelor speciale pot să-mi imaginez
că cel puţin templul lui Poseidon era înconjurat de apă.
Dar nu se potrivesc datele.
Monumentele sarde nuraghi au apărut după erupţie.
Ai dreptate. Santorini nu distruge cultura Sardiniei,
ci aproape că o face să renască.
Poate erau oameni strămutaţi sau refugiaţi.
Ceea ce vedem în Sardinia e posibil să fie o nouă Atlantida.
Trebuie să cauţi în alte locuri motive arhitecturale asemănătoare.
- Şi mai departe în vest ! - Ţine-o tot spre vest !
James zice să merg în vest.
A rămas un singur loc de explorat.
Dincolo de strâmtoarea Gibraltar, în sudul Spaniei,
sunt oameni care cred că puteau fi refugiaţi din Atlantida.
Autorul Georgeos Díaz-Montexano cercetează zona de ani de zile.
E convins că unii refugiaţi au ajuns pe uscat
şi au construit altare pentru a-şi comemora oraşul.
Descifrarea lor l-ar ajuta să-şi demonstreze teoria.
Aici se văd trei corăbii cu câte 8-12 vâsle fiecare.
Georgeos crede că povestea Atlantidei e crestată în petroglife.
Sunt imagini scrijelite în piatră, care arată un oraş scufundat,
un port legendar şi corăbii care odinioară navigau în Atlantic.
Eu zic să fotografiem de aici. Camera trebuie să fie sus.
Georgeos cere ajutorul inginerului Ken Boydston
şi al profesorului Gregory Heyworth, experţi în fotografie şi imagistică,
ce aduc la viaţă imagini dispărute.
Oamenii cred că nu e serios fiindcă n-au luat-o în serios.
Eu vreau să ştiu adevărul, oricare ar fi.
- Gata ? Fotografiază ! - Fotografiez.
Folosesc stroboscopul cu lumină strălucitoare
ca să aduc la suprafaţă umbrele şi adâncimea urmelor din piatră.
E un cal cu o coamă lungă şi unduitoare.
- Fotografiază ! - Fotografiez.
Mă uit cu atenţie la ecran şi văd copita mai clar.
Caut semne de potcoavă, care ar avea o ieşitură la capăt.
Nu văd urme de potcoavă şi asta înseamnă că e preroman.
Aşa este.
Apar mai multe imagini.
Investigatorii văd cercuri largi ce înconjoară întreaga scenă.
Sunt multe cercuri concentrice, cu drepte paralele în mijloc.
Exact aşa a descris Platon Atlantida.
- Ce e linia de deasupra calului ? - Sunt multe linii curbate.
Văd una aici, iar alta e mai sus. Pot fi munţi sau valuri.
- Ar putea fi apă. Cai sub apă. - E posibil.
Calul e înclinat în jos. Dacă e sub apă înseamnă că se îneacă.
Şi nu e sigura figură desenată sub linia ce pare a fi apă.
În colţul din dreapta sus e ceva care seamănă cu o corabie. Măreşte.
- Seamănă cu coca unei corăbii. - Da, aşa e.
Dacă e coca corabiei, atunci corabia e sub apă.
Eu merg la Georgeos în Badajoz, în sudul Spaniei.
Sunt nerăbdător să văd câteva descoperiri
aflate în acest muzeu puţin cunoscut.
Asta e importantă. Sunt războinici-tauri.
Coarnele le ies din cap, nu din coif.
La Platon, taurii sunt asociaţi religiei Atlantidei.
Inscripţiile sunt extraordinare. Sunt războinici,
care de luptă şi o inscripţie nedescifrată numită Tartessan.
Ar putea fi limba pierdută a Atlantidei ?
Georgeos a păstrat pentru final ce era mai interesant.
Priveşte ! - Nu se poate !
Sunt trei cercuri concentrice, un canal
iar în centru ar putea fi simbolul templului lui Poseidon.
- E un simbol al Atlantidei. - Da, Atlantida.
Cercurile îmi amintesc de arhitectura din Sardinia.
Sudul Spaniei a fost patria-mamă, iar soldaţii au păzit Atlantida.
Aici e povestea lui Platon gravată în piatră.
Cercurile concentrice, canalul care trece prin mijloc,
templul lui Poseidon şi războinicii.
Ştim că au fost războinici şi voiau să domine zona mediteraneeană.
Aveau tehnologie avansată, o vedem la carele de luptă.
Dacă punem totul cap la cap,
întreaga poveste e scrijelită în piatră.
Avem o carte fundamentală a atlanţilor.
Georgeos mă conduce la un alt sit din apropiere.
Crede că a găsit un oraş al Atlantidei.
Pătratele de ciment sunt moderne, dar structura inferioară e străveche.
E un sit din perioada eneoliticului
şi n-a fost făcut cunoscut comunităţii ştiinţifice.
Seamănă uimitor cu Atlantida lui Platon.
Sunt la Jaén, un oraş de 5.000 de ani descoperit recent.
Are diametrul de un kilometru.
Aici au trăit 40.000 de oameni cu 5.000 de ani în urmă.
Arhitectura e remarcabilă.
Sunt cercuri concentrice, canale, case cu formă rotundă.
N-aţi auzit de acest sit fiindcă a fost preluat de dezvoltatori.
S-a construit deasupra lui, iar curând va dispărea şi locul ăsta.
Jaén a fost un oraş mare. Aici s-au găsit 60.000 de obiecte.
După standardele eneoliticului, avea o populaţie uriaşă
care a trăit aici când oraşul era în culmea gloriei.
Stau de vorbă cu Estela Pérez, arheologa sitului.
Structura oraşului începe din punctul zero.
De acolo pornesc mai multe cercuri concentrice
cu şanţuri şi ziduri lângă ele, până la cinci.
Oraşul s-a dezvoltat în formă concentrică din punctul central.
De ce au construit vechii locuitori
aceste şanţuri concentrice cu apă într-o zonă aridă ?
Georgeos crede că e oraşul înfrăţit Atlantidei,
construit după acelaşi model.
Mi-e greu să-mi imaginez că oraşul e la fel de celebru ca piramidele.
Să încercăm să aducem la viaţă vechiul Jaén.
Profesorul Freund continuă căutarea în strâmtoarea Gibraltar.
E mult nisip. Nisip simplu, fără nicio valoare.
Nu există nicio stâncă, nu e ce ne doream.
Se mută la adâncime mai mare, iar Freund aduce artileria grea:
vehiculul submersibil.
Eliminăm camerele şi montăm blocul.
Suntem gata.
Vehiculul submersibil e uşor, dar oferă vizibilitate mare.
Se scufundă la o adâncime mai mare şi stă mai mult decât scafandrii.
Are patru camere video cu rezoluţie 4K, ce transmit imagini la suprafaţă.
Dacă Atlantida e în aceste ape, camerele o vor găsi.
- Puntea, recepţie ! - Suntem puntea.
Vehiculul înaintează spre nord. Sunt la un metru de fund şi nu văd nimic.
Mergem înainte şi încercăm să păstrăm direcţia.
Adâncimea e mai mare decât data trecută, în aceeaşi zonă.
De asta durează atât de mult timp. Poate dura luni în şir.
Se merge încet, iar vizibilitatea e redusă până găsim ceva.
În ciuda eforturilor, operatorii nu fac nicio descoperire importantă.
Zona e foarte întinsă şi trebuie să avem răbdare.
Între timp, la 40 km pe uscat,
Georgeos ne duce la un altar construit de refugiaţi atlanţi.
Imagini ale corăbiilor şi porturilor vin în sprijinul ideii lui
că Atlantida a fost transformată în legendă la un moment dat.
Cred că e peştera cea mai importantă din Peninsula Iberică şi din Vest.
Aici sunt corăbii care intră şi ies din port, se îndepărtează.
Sunt desenele a şapte corăbii.
Asta m-a făcut să mă gândesc la celebrul pasaj al lui Platon
în care spune că Atlantida era un port important,
fiindcă veneau corăbii din toată lumea.
Experţii în imagistică acoperă intrarea peşterii şi încep lucrul.
Lucrează cu camere cu 16 lungimi de undă invizibile ochiului uman,
pentru a captura imagini detaliate ale inscripţiilor.
Trebuie să aducem imaginile la o claritate cât mai mare.
Poate descoperim simboluri invizibile cu ochiul liber.
Trecem prin spectru de la violet la infraroşu timp de 26 de cadre.
Văd liniile pe care nu le vedeam înainte, o corabie şi vâsle.
Foarte bine !
Cu unde vizibile ochiului uman,
imaginile corabiei şi portului sunt fade şi neclare.
Apar detalii noi la fotografierea cu lumină multispectrală.
Vedem ceva interesant şi cred că ştiu ce e.
E o imagine tridimensională şi putem vedea ce e în corabie.
Astea sunt grinzile chilei.
Artistul e experimentat şi lucrează în trei dimensiuni.
Apar informaţii noi şi la cealaltă corabie.
E interesant ce vedem aici.
Ne aşteptam să vedem vâslele, dar sunt ovale şi curbate.
Însă nu ne aşteptam ca asta să nu fie vâslă.
Pare să fie cârma sau tribordul.
Vedeţi ce formă pătrată are aici ? E diferite de vâsle.
Dacă are cârma aici, corabia merge în direcţia asta,
se îndepărtează de port, care e aici.
Apoi se descoperă o imagine care nu s-a văzut cu ochiul liber.
Nu ne aşteptam să vedem ceva în zona asta.
E o figură cu coadă, iar aici sunt urechile.
Sunt un cal şi călăreţul lui, care are un coif pe cap,
iar coiful are o pană sau un fel de ornament.
Lângă călăreţ se află alt pătrat,
care se crede a fi un port cu cercuri concentrice.
Călăreţul pare că se îndepărtează de port.
Cel care a făcut desenele pe munte
nu vorbea despre corăbii, porturi şi călăreţi ce se aflau în apropiere.
Povestea întâmplări petrecute de-a lungul coastei,
foarte departe de aici.
Sunt zguduit.
Încep să cred că Georgeos are dreptate
şi aşa s-a transformat Atlantida în legendă.
Suntem alături de profesorul Freund.
Neavând norocul să găsească resturile submarine,
ne duce în sudul Spaniei, într-o zonă deosebită.
Crede că acolo s-a aflat odinioară Atlantida.
Acesta e parcul Doña Ana, una dintre cele mai mari mlaştini europene.
Se întinde pe sute de kilometri pătraţi.
În Antichitate a fost un golf.
Corăbiile puteau merge tocmai până în Sevilla.
Am făcut datarea cu carbon în 11 puncte până la 13 m adâncime,
unde se află un strat uniform de metan.
Asta arată că s-a petrecut brusc o catastrofă
care a transformat toate organismele vii într-un strat de metan.
În anul 4000 î.Hr., acum 6.000 de ani, zona era locuită,
dar oamenii au dispărut brusc.
Ne plimbăm ore în şir în peisajul unic al parcului Doña Ana,
care se schimbă de la vegetaţie, la plajă şi la nisip.
E clar că aici s-a petrecut ceva extraordinar în scoarţa pământului.
Ajungem la destinaţie după mai multe ore de mers.
Profesorul mă duce la un loc căruia îi spune "dovada arheologică".
Nu pare cine ştie ce.
Uneori lucrurile mari vin în ambalaje mici.
Am văzut castele şi temple, iar acum mă zgâiesc la o gaură în pământ.
Spune-mi de ce crezi că e importantă.
Aici se află ultimele vestigii ale Atlantidei.
Datează din perioada Atlantidei, un oraş construit în piatră.
Adică asta e comoara ? O piatră ?
Nu e din partea locului. E diferită de pietrele de aici,
nu e nisip sau mâl.
Se observă resturile marine încrustate în stâncă.
Nu e o stâncă din relieful acestei zone.
Se află la înălţime, dar suntem în mijlocul mlaştinii.
Credem că stânca a fost adusă de un tsunami cu mii de ani în urmă
şi aruncată aici.
În anchete se urmăresc banii, în arheologie se urmăresc pietrele.
Profesorul Freund nu e primul savant care vizitează zona.
În anii 1920, marii arheologi Bonsor şi Schulten afirmau
că Doña Ana a fost demult un alt oraş dispărut:
Tartessos.
La fel ca Atlantida, Tartessos a fost oraş-port.
Situat dincolo de coloanele lui Hercule,
era celebru pentru metalele şi corăbiile sale.
Şi el a dispărut în mod misterios.
E posibil ca Atlantida lui Platon să fie Tartessos ?
Georgeos ne arată un document vechi, o hartă egipteană antică.
Vreau să-ţi mai arăt ceva.
E una dintre cele mai vechi hărţi şi i-a aparţinut lui Ptolemeu.
E o copie bizantină a hărţii lui Ptolemeu din secolul al II-lea.
- Are 1.800 de ani ? - Exact.
Harta ne oferă o perspectivă străveche asupra Mediteranei,
strâmtorii Gibraltar, Atlanticului şi coastei din sudul Spaniei.
- Unde ai găsit harta ? - La Muzeul Britanic.
- Ce vrei să ne arăţi ? - Priviţi !
- E Tartessos. - Da.
Nu numai că îl arată, dar e situat într-un anumit loc
şi are o iluminare
care ne arată cum era oraşul şi amplasarea lui lângă apă.
E simbolul unui oraş fortificat. E în locul în care ne aflăm.
Chiar unde ne aflăm !
- Nu se poate. A observat cineva ? - Nu, doar eu am observat.
E chiar acolo, ascuns la vedere.
Putem să căutăm în adâncul apei.
Am găsit o altă zonă de scufundare,
dar vom găsi în sfârşit oraşul pierdut ?
E ceva aici !
Înarmaţi cu noile coordonate,
mergem pe Atlantic Explorer, chiar lângă Doña Ana,
în căutarea resturilor care dovedesc distrugerea Atlantidei.
- Suntem la locul potrivit. - Aşa sper.
Vizibilitatea e bună, dar în adâncuri nu se află nimic.
Scafandrii se întorc de fiecare dată cu mâinile goale.
Nu sunt peşti, nu sunt valuri, nici măcar o doză goală de bere.
Ziua se apropie de final.
După orele petrecute în apă, scafandrii sunt epuizaţi.
Se hotărăsc să-şi strângă echipamentul.
Cred că trebuie să lărgim zona de căutare.
Sper că mâine vom avea o zi mai bună.
Mereu optimist, profesorul Freund nu se lasă descurajat.
N-a fost o zi bună, dar poate mâine vom face o descoperire importantă.
Vaporul se îndreaptă spre port, dar pe ecrane apare ceva neobişnuit.
Pare circular şi făcut de om.
Decizia e grea.
Deşi scafandrii sunt experimentaţi,
profesorul Freund se teme că sunt prea obosiţi pentru altă scufundare.
Edoardo se teme că mâine vor fi împiedicaţi de vreme.
Se hotărăsc să facă o încercare.
Uitaţi-vă la discurile astea uriaşe !
Cu siguranţă sunt făcute de om.
- Sunt antice, dar ce sunt ? - Habar n-am.
Profesorul Freund crede că fac parte dintre resturile pe care le caută.
Crede că sunt rămăşiţe ale coloanelor.
Dr Ralph Pedersen, arheologul marin, crede că sunt pietre de moară
şi datează din epoca romană, mult mai târziu decât Atlantida.
Totul depinde de ce se află în centrul discurilor.
Găurile sunt pătrate ca la coloane sau rotunde ca la pietrele de moară ?
Cofrajele pentru coloane sunt mai groase de obicei.
Se tăia un pătrat la bază, se aplica o pană de fixare,
se punea prima parte deasupra şi se construia coloana.
Erau pătrate ca să nu se rotească în timp.
Întrebarea e dacă gaura e rotundă sau pătrată.
Ar putea fi pătrată, dar ar putea să nu fie pătrată.
Sunt aproape una peste cealaltă.
Asta nu înseamnă că a fost o construcţie.
Ar putea fi încărcătura unei nave. Marfa se stivuieşte dacă e plată.
Când nava ajunge la fundul mării, marfa poate rămâne stivuită.
Nu pare rotundă, ci pătrată.
E posibil. Nu pot să spun mai mult.
Pentru scafandri e suficient.
După zile de căutări zadarnice, au găsit obiecte antice
care odinioară e posibil să fi împodobit Atlantida.
E mai mare decât credeam. Are 4,5 m lăţime şi e foarte groasă.
Nu e din timpuri moderne.
Am făcut o descoperire şi a fost complet întâmplătoare.
Georgeos e de acord cu Freund. Obiectele sunt coloane.
Crede că odinioară au înfrumuseţat un templu.
Pietrele îi amintesc de filmarea subacvatică făcută în apropiere,
care e în posesia lui de mulţi ani.
- Nu se vede clar. - Da, e un film vechi.
Dar trebuie să te concentrezi.
- Pare o structură uriaşă. - Da, aşa e.
- Astea sunt trepte ? - Doamne, e o scară !
- Nu sunt naturale, ci construite. - Cine a făcut înregistrarea ?
Francisco Salazar, în 1993.
A fost un scafandru poreclit El Pantera.
- A fost o legendă ? - Da.
Unul dintre maeştrii din Cadiz.
- Mai trăieşte ? - Nu, a murit în 1998.
Calitatea nu e bună, dar se vede clar.
Par nişte pietre sparte de la un megalit.
- În faţa lor e un zid. - Un zid ? Nu se poate !
E un zid circular.
- Pare să fie un turn. - Seamănă cu un monument sard.
- Incredibil ! - Unde se află ?
El Pantera zicea că e între Barbate şi Zahara de los Atunes,
la adâncimea de 35 m.
Am putea să găsim locul ?
Cred că da. Ştim unde trebuie să căutăm.
E musai să-l găsim !
Ne îndreptăm spre locul în care credem că s-a scufundat El Pantera.
E o porţiune de apă de opt kilometri lungime,
la 16 kilometri distanţă de locul discurilor.
Având sonarul tridimensional, suntem plini de optimism.
Nimerim în mijlocul unei zone de trafic de droguri
şi ne scufundăm sub privirea atentă a marinei spaniole.
Atlantic Explorer cutreieră zona în lung şi-n lat,
creând o hartă detaliată a fundului mării.
Cât timp aşteptăm,
am ocazia să-l sun pe James Cameron, ca să-l pun la curent.
- Salut, Jim ! - Ce faci, prietene ?
- Unde sunteţi ? - În sudul Spaniei.
- Dincolo de coloanele lui Hercule. - Da.
Totul decurge bine. S-a găsit o zonă cu resturi.
Pot fi bucăţi de coloane sau pietre de moară.
Am dat peste ceva nou.
Există un scafandru legendar poreclit El Pantera.
A făcut o filmare VHS.
La început nu era nimic interesant, dar am privit cadru cu cadru
şi am văzut asemănarea cu turnurile nuraghi din Sardinia.
E mare, are coloane, scări,
are cercuri, parcă e versiunea hollywoodiană a Atlantidei.
Se află chiar în această zonă.
- Aveţi coordonatele ? - E la adâncimea de 35 m.
E între Barbate şi Zahara de los Atunes.
E o zonă nisipoasă.
Dacă ar exista un templu scufundat, ar fi depistat de sonar.
Cercetăm bucăţică cu bucăţică şi o să găsim Atlantida.
E prea frumos ca să fie adevărat. N-o să stau cu sufletul la gură.
Să vedem ce se întâmplă. Trebuie să urmăriţi pista.
E perfect ! Aş vrea să fiu cu voi pe vapor.
Între timp, coordonatele lui El Pantera nu duc nicăieri.
Aţi găsit ceva interesant ? Aţi marcat ceva ?
N-am găsit nimic până acum. Continuăm căutarea.
Fundul mării e plat. Asta e tot ce am văzut.
Văd ceva acolo. E foarte mare.
Observă ceva neobişnuit. E ceva care se ridică de pe fundul mării.
Ar putea fi structura găsită de El Pantera ?
- Aici e ? - Văd doar peşti.
Da, dar ar putea fi într-o structură.
Fundul mării e nisipos şi deodată apare o structură mică.
Mă duc să le spun scafandrilor.
- Sari din lateral. - Ca pe vremuri. E grozav !
- Abia zăresc ceva. - Nu arată foarte bine.
Plutind deasupra lor, ţin legătura cu scafandrii prin staţie.
Spuneţi-mi ce se întâmplă.
Apa e foarte tulbure.
Aproape orbiţi, merg după cablul ancorei până la fund.
În mod uimitor, cablul îi conduce direct la ţintă.
E nemaipomenit !
- Ce vedeţi ? - Sunt nişte bolovani uriaşi.
Nu fac parte din peisaj.
Să fie pietrele megalitului din filmarea lui El Pantera ?
Nu-mi dau seama dacă sunt făcute de mâna omului.
Scafandrii se răspândesc şi găsesc pietre împrăştiate.
Ar putea să fie discuri pe care au crescut alge.
Din anumite unghiuri par făcute de oameni, dar e greu de spus.
Priviţi prin aspectul arheologic.
Se vede vreo epavă în preajmă ?
Vedem o mulţime de roci.
Părerea mea e că nu sunt naturale,
fiindcă sunt împrăştiate în nisip.
Am văzut o piatră aproape semicirculară.
E grozav !
Curentul se înteţeşte,
iar valurile ne îngreunează scufundarea.
Trebuie să iasă la suprafaţă.
E mult mai interesant. Sunt multe pietre de formă nenaturală.
Dar, fireşte, imaginaţia începe s-o ia razna.
Vrem să aflăm ce crede Ralph. Când te afli la 40 m adâncime,
vrei cu tot dinadinsul să găseşti ceva şi e uşor să-ţi imaginezi.
E bine să avem pe cineva cu o părere imparţială.
Curentul e în scădere şi vom trimite vehiculul submersibil.
Bill şi operatorii trimit vehiculul la locul scufundării
şi analizează imaginile primite de la el.
Avem vizibilitate la 1,5 m.
Nu ştim dacă sunt prelucrate sau naturale.
E o structură mare.
E chemat Ralph, arheologul marin, pentru un studiu amănunţit.
După câteva ore, nici Ralph n-are o părere clară.
Procesul de degradare a pietrelor îşi spune cuvântul.
Nu poate stabili dacă sunt naturale sau prelucrate.
Dacă aici e templul lui El Pantera,
doar o excavare submarină o poate demonstra.
Scafandrii continuă căutarea, dar nu mai găsesc nimic.
Expediţia se apropie de sfârşit, iar situaţia e încordată.
Dacă nu găsim nimic aici, trebuie să ne mutăm în altă parte.
Vremea rea îl obligă pe căpitan să se întoarcă la ţărm.
Trebuie să abandonăm căutarea temporar,
dar fără să ştim că norocul e pe cale să se schimbe.
Atlantic Explorer e ancorat în port, şi aşteaptă ca marea să se calmeze.
Echipajul are ocazia să facă inventarul şi întreţinerea vaporului.
Dacă în sudul Spaniei e punctul original al Atlantidei,
iar Sardinia a fost o colonie a ei,
de ce nu văd aici nicio structură asemănătoare cu cea de acolo ?
Georgeos crede că a găsit veriga lipsă:
un templu de 4.000 de ani descoperit recent, cu arhitectura din Sardinia.
Nu sunt localităţi în preajmă, cum nu erau nici în epoca bronzului,
dar s-au găsit morminte din anii 1800 î.Hr.
Priviţi ! E un şanţ cu apă şi sunt cercuri concentrice.
Construit cu 700 de ani înainte de turnurile din Sardinia,
acest templu spaniol are foarte multe trăsături ale culturii sarde.
Seamănă cu un labirint.
Nu pare interesant, dar e o versiune mai mică a turnurilor sarde.
E complex şi se observă trăsăturile comune.
Şanţul, cercurile concentrice... Nu e doar o metaforă.
E arhitectura Atlantidei aşa cum a descris-o Platon.
Punctele cardinale sunt evidenţiate, iar în mijloc e un puţ adânc.
E posibil să fie un templu dedicat lui Poseidon, zeul mării ?
Şi iată unde e amplasat. E acelaşi lucru descris Platon.
E în mijlocul unui podiş bogat.
Nu e oraş, casă sau castel,
ci un templu în care oamenii veneau să depună ofrande.
Mă simt ca înăuntrul unui ceas. Totul e făcut cu precizie.
Priviţi bordurile care vă ghidează, priviţi bordurile turnurilor.
Îmi taie respiraţia cu atât mai mult cu cât e neaşteptat.
Această structură părea doar o movilă
până a fost excavată acum 30 de ani.
E greu să aflăm din ce perioadă face parte,
dar călugării sunt îngropaţi în mănăstirile lor.
Aici a fost descoperit de către arheologi,
şi lăsat pe loc, un mormânt străvechi.
Să fie locul de pornire al culturii Atlantidei,
care s-a răspândit mai târziu până în Sardinia ?
El Pantera a găsit un astfel de templu sub apă ?
Am primit vestea că vremea s-a îmbunătăţit.
La întoarcere, Georgeos vrea să-mi arate încă un sit.
Pe munte, lângă o stâncă pe care sunt crestate cercuri concentrice,
Georgeos a găsit o imagine deosebită şi vrea s-o văd.
Ce vezi aici ?
Incredibil ! Văd sfeşnicul iudaic.
E menora.
E alcătuit din cercuri concentrice.
Adică simbolul iudaic, cel din templul din Ierusalim,
e o evoluţie a simbolului atlant al cercurilor concentrice ?
Sunt sigur.
Menora întruchipează într-un fel
un simbol divinizat timp de mii de ani.
Simbolul oraşului Atlantida tăiat chiar pe jumătate e menora.
Îmi amintesc imagini ale menorei
văzute la Malta, în morminte iudaice vechi de 1.600 de ani.
Arătau exact la fel ca acest simbol
şi aveau un braţ central în forma tridentului lui Poseidon.
E fantastic !
Există un ecou al teologiei Atlantidei chiar în Biblie ?
Aşa e, Simcha.
Georgeos crede că din astfel de altare
atlanţii refugiaţi şi-au răspândit simbolurile în restul lumii.
Suntem pe vapor, pregătiţi să reîncepem scufundarea.
Parcul Doña Ana e punctul de plecare.
Cred că aici e locul primului oraş străvechi,
port şi insulă a Atlantidei.
Întrebarea e ce facem în continuare.
E evident că avem o problemă.
Dacă portul Atlantidei e îngropat adânc în mâlul parcului Doña Ana,
nu putem ajunge la el, dar eu am o idee.
Pe peretele peşterii de la Laja Alta erau desenate două pătrate.
Dacă pătratul cu cercuri concentrice reprezintă portul Atlantidei,
poate că cercul cu corabie reprezintă altceva.
Poate e o construcţie sau un adăpost pe mare,
în care corăbiile aşteptau să intre în portul legendar.
Dacă există un astfel de adăpost, ar trebui să se afle
lângă insula cea mai apropiată de strâmtoarea Gibraltar:
Sancti Petri.
Împărtăşesc echipei bănuiala mea. Şansa e mică, dar nu avem alte piste.
Pornim către zona de interes.
Văd ceva în linie dreaptă.
E o serie de roci care seamănă cu un dig sau un doc.
Aici ar putea să fie un adăpost.
Sper să găsim dovezi arheologice solide
ale unei civilizaţii străvechi
care poate fi asociată doar cu Atlantida.
Căpitanul José María poziţionează vaporul. Toţi sunt încordaţi.
Suntem gata.
Dar ce căutăm ? Corăbii ?
Lemnul putrezeşte după mii de ani,
dar digurile şi ancorele din piatră nu putrezesc.
Astea sunt de la un doc ?
Poate că sunt de la diguri.
Apoi...
În sfârşit...
...găsim o ancoră antică uriaşă din piatră.
Chiar şi Ralph, arheologul sceptic, e foarte încântat.
E cam atât de mare, are 83 cm lăţime,
atât de groasă, e netedă pe ambele suprafeţe şi are gaură la mijloc.
Am fost uimiţi s-o vedem.
După îndelungi şi zadarnice căutări,
toţi sunt fericiţi să afle că ancora ar putea fi din epoca bronzului.
Se potriveşte perioadei Atlantidei.
- Sunt prim-planuri ? - Da.
E o descoperire nemaipomenită. Avem motiv să fim încântaţi.
E o ancoră de 3.000-4.000 de ani,
e solidă şi a aparţinut unei corăbii foarte mari.
Arată că în această zonă navigau corăbii mari
cu 4.000 de ani în urmă.
Se crede că oamenii au început să navigheze în Oceanul Atlantic
abia în secolul al VIII-lea î.Hr.
Conform acestei idei,
pescuitul şi comerţul se restrângeau în Marea Mediterană.
Ancora dovedeşte altceva.
Suntem în Atlantic.
Cine a văzut ancore din piatră în această zonă a oceanului ?
Zona asta n-a fost explorată. Venim aici pentru prima dată
şi facem descoperiri.
- Forţăm limitele. - Exact.
Nu eram prea încrezător,
dar acum simt cum creşte speranţa.
O singură ancoră ar putea fi o anomalie,
dovada unei corăbii antice care a greşit ruta.
Avem nevoie de mai multe vestigii ca să sprijinim ideea
că aici exista odinioară un mare adăpost.
Mă auzi, Edoardo ?
- Ce probleme întâmpini ? - Sunt curenţi mari.
Nici nu l-aş numi curent, mai repede o unduire puternică,
care ne ţintuieşte de fund.
Unduirea e puternică din cauza fundului plat.
Văd ceva !
E o piatră mare. E incredibil !
N-am mai văzut ceva asemănător.
- Ce vezi ? - Am găsit o ancoră pătrată.
E nemaipomenită. Cu siguranţă e făcută de om.
În mijloc are o gaură de mărimea pumnului.
Asta căutam.
Pe cuvântul meu, e ceva incredibil !
Ajung foarte aproape de o altă ancoră.
Fără niciun dubiu, pentru această zonă, descoperirea e extraordinară.
Nu e un obiect obişnuit, nici măcar în Mediterană,
iar noi ne aflăm în Atlantic.
E fantastic !
Ce descoperire !
Miguel ne conduce cu cablul lui, dar se vede că se chinuie.
Curenţii sunt foarte puternici.
- Câte ancore ai găsit ? - Mă apropii de a treia.
E ovală
şi are lungimea de 70-80 cm.
Pare în formă excelentă.
Poate avea 3.500-4.000 de ani şi arată că aici a fost un port.
N-am îndrăznit să visez că vom găsi ancore.
E mai uşor de găsit acul în carul cu fân
decât ancore din epoca bronzului în Atlantic.
Înseamnă că suntem pe calea cea bună.
Descoperiserăm patru ancore în Atlanticul din partea Spaniei,
dar scafandrii nu încheiaseră.
După o oră au găsit o ancoră de formă triunghiulară, a cincea.
E incredibil ! Vorbesc foarte serios.
La scurt timp au găsit şi a şasea ancoră.
- A fost o zi nemaipomenită. - Am zis că le găsim.
- Sunteţi minunaţi ! - Sunt mândru că mă aflu aici.
Faceţi istorie.
Implicaţiile acestei descoperiri sunt uluitoare.
Echipa a găsit dovezi ale unui adăpost exact în locul intuit de noi.
- A fost bine ? - Nemaipomenit !
Simt că am făcut ceva important.
Mulţumesc ! A fost foarte bine.
E impresionant. Aveam teorii, dar voi le-aţi găsit.
A fost emoţionant. E momentul cel mai important din viaţa mea.
Dacă adăpostul Atlantidei a fost aici,
atunci e posibil, aşa cum crede profesorul Freund,
ca Atlantida să se afle sub mlaştina de la Doña Ana.
Dacă ancorele din piatră sunt dovada corăbiilor mari,
cât de departe ar fi putut naviga în Oceanul Atlantic ?
Descoperim dovezi ale călătoriilor la jumătatea drumului către America ?
Echipa a găsit mai multe ancore de piatră din epoca bronzului
decât oricine altcineva.
Dacă noi am găsit şase, înseamnă că trebuie să fie cu miile,
confirmând spusele lui Platon despre portul de la coloanele lui Hercule.
Platon mai spune că vasele atlanţilor navigau de-a lungul Atlanticului,
făcând popasuri pe insule izolate.
Mergem din nou spre vest,
în insulele portugheze Azore aflate în mijlocul Oceanului Atlantic.
Cu 3.500 de ani înainte de Columb, navigatorii ar fi putut ajunge aici,
la o treime din drumul către America ?
Ideea e cam trasă de păr.
La venirea exploratorilor portughezi, cu 500 de ani în urmă,
aceştia au susţinut că insula nu fusese locuită.
Profesorul Felix Rodriguez de la universitatea din Azore
a făcut câteva descoperiri incredibile.
Mi se pare incredibil. N-ar avea ce să caute aici.
- Aşa e. - Ce este ?
Probabil că e un columbar din perioada romană.
Puneau cenuşa cadavrului incinerat în urnă şi o aşezau în columbar.
Da, e un loc de îngropăciune, fiindcă aici se află un cuptor.
Asta ar fi explicaţia clădirii şi i-ar da un înţeles.
Sunt şocat.
Înseamnă că aici a existat o cultură în timpuri antice.
Cu mult înainte să se creadă că a existat ceva.
E adevărat şi e nemaipomenit.
Oamenii din vechime veneau în mijlocul Atlanticului.
Aici existau obiceiuri asemănătoare celor din zona mediteraneeană.
Zona a fost locuită cu 2.000 de ani în urmă, poate chiar dinainte.
Profesorul Rodriguez are dovezi din epoca bronzului
sau poate dinainte, chiar din perioada Atlantidei.
Pe câmpurile de porumb din Azore
sunt răspândite structuri asemănătoare piramidelor.
Aceste structuri antice sunt legate printr-o reţea complexă de tuneluri,
care sunt parţial prăbuşite sau blocate.
Sunt într-un lan de porumb din insula Pico,
la jumătatea drumului dintre Europa şi America.
În spatele meu se vede intrarea într-o clădire străveche,
datată în neolitic, adică epoca de piatră.
E vorba despre mii de ani,
perioadă în care nimeni n-ar fi putut ajunge aici.
Clădirea e unită cumva cu piramida din apropiere.
Piramida seamănă cu un zigurat,
poate cu turnul din Babilon sau chiar cu ceva de origine aztecă.
Nu se ştie, fiindcă nimeni n-a studiat structura.
Oricine observă piramida de acolo
şi o intrare străveche blocată.
E o comoară arheologică neexplorată în totalitate.
E o construcţie din piatră fără mortar.
- Fără ciment ? - Da.
A fost construită după un plan
şi e nevoie de o cantitate uriaşă de pietre pentru această construcţie.
În încăpere s-a făcut o excavare parţială.
S-au găsit unelte din piatră. Erau unelte antice din piatră.
E posibil să dateze din epoca de piatră.
E neobişnuit din cauza situării arhipelagului.
E nevoie de cunoştinţe şi muncitori pentru această construcţie.
E o construcţie din epoca de piatră, cu vechimea de 4.000-6.000 de ani.
E aceeaşi metodă pe care am văzut-o din estul Mediteranei până în Azore.
Sunt bolovani uriaşi aşezaţi unul peste altul şi rezistă de mii de ani.
Nu suntem în zona mediteraneeană.
Clădirea e parte a unei civilizaţii care a ajuns tocmai până în Atlantic.
Găsim mai multe dovezi ale locuitorilor antici ai insulei.
Traversăm o pădure deasă,
ca să vedem un sat din epoca pietrei în care se află megaliţi
foarte asemănători cu cei văzuţi în Malta, la 3.500 km distanţă.
Aveţi grijă să nu alunecaţi.
Profesorul Rodriguez a descoperit satul în anul 2014.
După uneltele din piatră, crede că satul are 6.000 de ani vechime,
dar e aproape necunoscut lumii academice.
Profesorul a mai descoperit o peşteră făcută de om.
Dintre toţi megaliţii văzuţi de noi,
ăsta e cel mai sofisticat. O fi fost casa cuiva, a căpeteniei,
sau poate a fost lăcaş de cult, poate chiar un altar timpuriu.
Are o secţiune exterioară şi o încăpere interioară,
ceea ce dă convingerea că e altar.
La ieşirea din pădure, profesorul îmi arată un vestigiu
care pare nelalocul lui în mijlocul fermei moderne.
E o ruină care poate redefini
ceea ce ştim despre călătoriile pe mare în epoca de piatră.
- Ce este ? - E o ancoră din epoca de piatră.
De ce e în interiorul gardului ?
A fost folosită ca o piatră obişnuită.
A fost găsită pe undeva şi pusă în zid.
Am găsit astfel de pietre în oceanul din sudul Spaniei.
E mai mare decât cele găsite de noi.
Am găsit una în formă de elipsă, pe jumătatea ei, cu o singură gaură.
Asta are două găuri. Corabia era uriaşă.
Are o importanţă deosebită.
Am găsit o ancoră şi un sat. Trebuie să fi fost aproape de mare.
Avem două canele, câte unul de fiecare parte a dealului.
Sunt râuri mici care se varsă direct în mare.
Rescrieţi istoria călătoriilor din epoca de piatră.
Aşa s-ar putea descrie călătoriile oamenilor din vechime
între diferite zone ale lumii.
Profesorul îmi arată încă o descoperire uimitoare.
Sunt şanţuri de care.
Da, se observă clar că sunt urme de care.
Sunt asemănătoare celor din Malta.
Nu au punct de origine, dar se duc spre mare.
Sunt multe şanţuri de care în mijlocul insulei.
- În toate insulele ? - Da, cu excepţia celei mai mici.
- N-au fost studiate ? - Nu, niciunul dintre ele.
- Din ce dată credeţi că sunt ? - Din mileniul al III-lea î.Hr.
Din mileniul al III-lea î.Hr...
La începutul călătoriei nu ştiam nimic despre şanţurile de care.
Văzând aceste metode de lucru sofisticate şi necunoscute
din insulele Malta, Sardinia, Sicilia, iar acum în Azore...
Oamenii din epoca pietrei călătoreau,
au creat metode de lucru şi le-au folosit mult timp.
Nimeni nu ştie de ce sau cum. E uimitor.
Ne arată că insula a fost locuită,
iar oamenii au ajuns aici navigând, cu 4.000-6.000 de ani în urmă.
E limpede că înainte de piramidele din Egipt
a existat o civilizaţie a epocilor de piatră şi bronz,
un imperiu antic şi demult uitat.
Centrul lui pare să fie în sudul Spaniei,
exact în locul în care Platon a situat Atlantida.
Cred că această civilizaţie avea aceeaşi cultură, arhitectură
şi ştiinţă de a călători precum atlanţii descrişi de Platon.
Acest imperiu a fost distrus
de o serie de dezastre naturale asemănătoare vulcanului Santorini.
Atlantida descrisă de Platon nu e deloc o legendă.
Jim, am reuşit !
Ai reuşit. Ai găsit ancorele, ai dovedit că erau neguţători
şi că au ajuns în Atlantic, dincolo de coloanele lui Hercule.
Dar ai găsit Atlantida ? E posibil.
Ar putea fi îngropată sub mâlul din Tartessos. Trebuie să cercetăm.
Dovedeşte. Găseşte-o şi scoate-o la iveală.