CRVENO NEBO
Nešto nije u redu.
Šta to? -Motor krklja.
Ništa ne čujem.
Imaš signal?
Jok.
Koliko je daleko? -Ima još dosta.
Koliko? -Deset kilometara...
do sela, a zatim još dva kilometara do kuće.
Najmanje.
Znam prečicu. -Kuda? -Kroz šumu.
Maksimum dva-tri kilometara.
Siguran si? -Da.
Jesmo li se izgubili?
Mislim da smo na pravom putu.
Siguran sam.
Felikse, uskoro će mrak.
Ako smo zalutali, moraćemo da spavamo ovde.
Pripazi na stvari.
Trknuću da proverim. Ne može biti daleko.
Sranje.
Felikse?
Blizu smo. Petnaest minuta.
Vrh.
Zvaću mamu.
Sada mi tek kažeš?
Ne mogu da verujem! Uvek jedno te isto!
Ja sam kriv? Ozbiljno?
Ne nerviraj me!
Imam dve loše vesti.
Je l' to lazanja? Obožavam je.
Dobro, reci. -Imaćemo društvo.
Čitavo vreme? -Tako se čini.
Tipično za mamu: "Izvini, nisam ti rekla? Ima dovoljno prostora."
Pozdravlja te.
Rekla je da te zagrlim.
Koja je druga loša vest? -Delićemo sobu.
Šta? -Ona je u drugoj sobi.
Zajebi, Felikse! Trebaju mi mir i tišina.
Mesto gde ću raditi sam.
A i ti moraš da završiš portfolio.
Možeš da uzmeš pergolu.
Kakvu pergolu? -Onu ispred. Bićeš sam.
Dobra je kuvarica. -Znaš je?
Ona je nećaka od maminog kolege.
Kako se zove?
Nađa. -Ruskinja?
Ko će ga znati.
"Zdravo, Nađa.
Leon i ja, Feliks, smo stigli.
Spavaćemo u maloj sobi."
U maloj sobi? -Da.
Ali dvojica smo. -Nije mnogo manja.
Počinjem da mrzim tu ženu.
Idem tamo. Koji im je đavo?
Pusti ih. Verovatno nije videla poruku.
Krov propušta. Gledaj.
To ne valja.
Oštetiće zid.
Uhvatiće vlagu.
Moram da spavam. Sutra radim, kao i ti.
Špijuniraš je?
Ne lupaj.
Tako je izgledalo.
Jesi li pričao sa njom? -Ne.
Kako izgleda?
Nisam video, bila je daleko.
Dobro si?
Uzmi činiju, ili...
Pereš njene sudove?
Hoćeš na plivanje? -Ne.
Moram da radim. Šta je s tobom?
Na šta misliš? -Tvoj posao.
Moram prvo da se adaptiram.
Vidimo se kasnije.
Sranje!
Prekini, bre!
More je fantastično.
Leone? Dođi.
Popni se. Treba mi tvoja pomoć.
Dođi. Pogledaj ovo.
Ovde propušta.
Moj ćale je postavio ovaj krov.
Mora da je od vreline. Gle ovo.
Treba mu prepravka.
Sada? -Mora, ili će vlaga ući u zidove.
To bi bila katastrofa. -Imam rok. A i ti.
Posvetimo se prvo važnijim stvarima.
Tvoj portfolio i moj rukopis. -Završićemo za sat-dva.
Biće zabavno. -Betoniranje? -Da, i sam taj miris...
Mnogo mi se sviđa.
Koliko je sati? -Oko četiri.
Kada se zatvaraju radnje? -U sezoni rade do osam.
Koliko treba da se stigne? -Desetak minuta.
Sa kolima. A kola nemamo, a ni hrane.
Ja ću skoknuti po hranu, a ti nađi majstora za kola.
Daj. A sad pazi... -Baci!
Hajde.
Šta je to? -Za Nađu.
Pojeli smo njeno.
92.88. Keš ili kartica?
Kartica. -Moramo da teglimo kese.
Pitaj je za mehaničara ili šlep službu.
Oprostite, ima li mehaničara ili šlep službe u blizini?
Kola su nam se pokvarila na putu.
Neće vam niko doći zbog požara.
A servis kod kružnog toka?
Ne rade više.
Ovo je važno obaveštenje!
Zbog šumskih požara zabranjuju se
sve logorske vatre, roštilji, kao i pušenje unutar ili blizu šume.
U šumi Valdhut, plamenovi...
Gde je šuma Valdhut? -Na zapadu.
Koliko daleko? -30 km. Ako ne i više.
Hoćemo na plivanje? -Smrknuće se uskoro.
Pa šta?
Šta je tema za umetničku akademiju? Ili je nema?
Voda.
Voda? To nije tema.
Naravno da je tema.
To je element.
Ti si je izabrao? -Ne, zadali su mi je.
Imaš li ideju? -More.
More? -Hoću da fotografišem more.
Postavljaš mesto za Ruskinju?
Ideš li?
Moram da radim.
Zašto se uvek vadiš na rad?
Popravljanje krova je rad.
Ili popravljanje kola. Kuvanje, pranje...
Sve je to rad. -Kažeš da pisanje nije rad?
Da je za slabiće ili slično sranje?
Dolaziš na plivanje? -Ne.
Dosta, bre, više!
Sviđa ti se? -Tiše.
Je li moguće da ti se ovo sviđa? -Možda.
Hoćeš slušalice? -Ne spavam sa slušalicama.
Imaš sprej za bube? -Spavaćeš napolju?
Pretpostavljam da ti ostaješ ovde?
Dobro jutro. -'Jutro.
Sad si ustao?
Kafa?
Spavala sam napolju pre neko veče. Bilo je divno.
Komarci su naporni, ali imaš sprej.
Možeš da ga omirišeš? -Ne. Ja sam Nađa.
Hvala. Ja sam Leon.
Znam. -Nisam spavao napolju iz gušta.
Bilo je previše bučno unutra, poslednje dve noći.
Hteo sam... -Već smo pričali o tome.
Molim? -Feliks mi je preneo tvoju žalbu.
U redu onda. -Žao mi je.
Zidovi su sigurno veoma tanki. Neće se ponoviti.
Želela bih sutra da spremim večeru za vas dvojicu.
Ako ste u mogućnosti. -Sutra uveče?
Da, Feliks sprema danas. -Tako je.
U redu, može. -Odlično.
Moram da posao. Vidimo se.
Ima li mleka?
Vidimo se večeras.
Gde radi? -Ne znam.
Fina je.
Dolaziš na plivanje?
Super!
Ulaziš u vodu?
Nađin ljubavnik je spasilac.
Onaj lik gore? Stvarno?
Barem za sinoć.
Da li si pričao s njim? -Ne, o čemu?
Kako onda znaš? -Video sam ga sinoć.
Dobra je? -Fenomenalna.
Da li ti se još ostaje?
Želiš da ideš? -Uskoro.
Da li si ti zadužan za ovaj deo plaže? -Da.
Spasilac si, zar ne? -Jesam.
Smem da se popnem?
Namazao sam te.
Uvek nanesi kremu ako ćeš da ležiš satima.
Koliko je sati? -Skoro četiri.
Sranje! -Moram da kuvam.
Sačekaj. Idem i ja.
Nisi uopšte plivao. Zar ne želiš?
Ne. -Sačekaću te. -Ne želim.
Pozvao sam Devida.
Spasioca? -Zove se Devid.
Sa "e". Pikanterija iz Istočne Nemačke.
Kao "Maik" sa "ai".
Trebao je da me probudiš.
Brzo si zaspao. Nisam hteo da te budim.
Probdio sam čitavu noć napolju.
Imam ideju za portfolio.
Želiš da je čuješ? -Naravno.
Želeo sam da fotografišem more.
Sada želim da fotografišem ljude koji gledaju u more.
Serija portreta ljudi koji gledaju u more.
Portreta?
Ako radiš portrete ljudi koji gledaju u more...
uzvratiće ti pogled. -Ne mora da znači.
Naravno da hoće. Stajaćeš sa aparatom na metar od njih,
znaće da ih snimaš i više neće gledati u more.
Pričao sam sa Devidom o tome.
Kaže da svakog jutra viđa ljude
duž obale dok spokojne zure u more.
Kasnije, iz svoje osmatračnice, te iste ljude vidi otpozadi.
Dobro. I?
Napravio sam nekoliko probnih snimaka. Samo sekundu...
Gledaj. Prevlači na ovo dugme.
Sada si ih napravio? -Da, dok si spavao.
Ova mi se sviđa. Gledaj.
Prvo slika sa morem u pozadini, a zatim portret spreda.
I dalje ne kapiram. Ne gledaju u more.
Gledaju u tebe. -Ali prva slika je odostrag.
Pokažem im tu sliku i zamolim ih za slikanje spreda.
Da li je u šemi sa Nađom?
Ne znam.
Nisi ga pitao? -Zašto bih?
Da, mogu to. Važi.
Hoteli su skoro prazni.
Zbog požara. I plaže zjape prazne.
Siguran sam da mogu nešto da nađem.
Jesi li već pročitao kraj?
Mislim da je jako dobar.
Šta kažeš za Larsa, novog lika? Daje priči malo...
Naravno, možemo to i ovde. Možemo da radimo ispod pergole.
A naslov? Šta misliš o njemu?
Da, da. Razumem.
Zovem te kada nađem nešto.
Idi po njega. Večera je spremna.
Leone? Zdravo, ja sam Devid.
Zdravo.
Video sam te danas na plaži. -I ja sam tebe.
Spavao si. Feliks te je namazao.
Moraš biti oprezan. Sunce u junu ume da zapeče.
Feliks mi kaže da si pisac.
Poslali su me da ti kažem da je večera spremna.
Eto me odmah. Hvala.
Možeš da otvoriš vino?
Ti ga otvori. Ja ne mogu.
Bila je to poslednja noć i želeli smo da se provedemo.
Na kraju smo samo Sonja i ja ostali u kafiću.
Sonja je sa Kimzea, radila je kao spasilac tamo.
Bila je nestvarno lepa.
Kao lutka. Popili smo nekoliko pića, i...
Počeli smo da flertujemo.
Barem ja jesam. Onda sam pomislio: "Ne možeš to da radiš."
Imam ženu i malo dete kod kuće,
a očijukam ovde sa bavarskom lepoticom.
Ali onda se Sonja nasmejala i...
Pa, bio sam skroz opčinjen.
Zatim je konobar rekao da zatvaraju.
Kafić se zatvorio i...
ne sećam se tačno, ali sam upitao Sonju
da li bi mi pomogla da ispraznim mini bar u sobi.
Popeli smo se gore.
Otišao sam do mini bara da nam smućkam nešto,
i krajičkom oka sam video Sonju da se izuva.
Legla je na krevet i gledala me je, bosonoga.
Imala je divna stopala.
Pomislio sam, odem li tamo i vodim ljubav s njom,
upropastiću sve.
Moj brak, moju porodicu, sve.
I taman da kažem: "Još jedno piće, Sonja i onda...
idi u svoju sobu."
Bilo me je briga da li će pomisliti da sam kukavica.
Kad neko pokuca na vrata.
I to jako, bučno.
Bio sam siguran da ispred stoji moja žena sa detetom.
Gotovo, prepustio sam se sudbini i otvorio vrata.
Kad ono...
ispred mene je stajao...
niski Arapin sa brkovima,
držeći nešto umotano.
"Vaš tepih".
Kažem mu: "Izvinite, pogrešili ste sobu."
A on će opet: "Ovo je vaš tepih."
I predaje mi umotani tepih.
Ja mu opet kažem da je pogrešio sobu.
Zatvaram vrata, okrećem se,
a Sonja još uvek tamo leži.
Ali sve je iščezlo.
Sva magija, sva želja.
I spremam se da kažem Sonji
da bi trebalo da ode, kad neko opet pokuca.
Otvorim vrata a tamo opet isti Arapin sa tepihom.
Ovog puta viče na mene: "Ovo je vaš tepih!
Vaš tepih! Vidite?"
Ali sada sam već popizdeo na Arapina i njegov tepih.
Ali besan i na sebe što umalo da prevarim ženu prvom prilikom.
Urlao sam da odjebe sa svojim tepihom.
A on odgovori...
da ako smesta ne prihvatim tepih,
isprskaće me gejom.
Ja, ono: "Šta, bre? Molim?"
A on će: "Isprskaću te gejom."
Pomislio sam: "Ovaj je lud", i zalupio vrata.
I kažem Sonji: "Odlazi, ozbiljan sam. Samo idi."
Kad opet neko pokuca na vrata.
Nisam kavgadžija, ali otvaram vrata
i dođe mi smesta da ga odalamim po njušci.
A on stoji tamo...
sa limenkom u ruci.
I poprska me od glave do pete.
A onda? -Izašla je neka čudna stvar.
Veoma čudnog mirisa.
Nije bio neprijatan, nimalo, štaviše...
Smešno, nosio sam tada ovu istu bluzu.
Oprao sam je deset puta, a miris se i dalje ne skida.
Pomiriši.
Da, to je...
Sjajno.
Sa svim detaljima i ostalo.
Postoji li stvarno konferencija spasioca? -Naravno da ne.
Niti sam oženjen.
I nisam nikada bio u Hamburgu.
Postoji li obuka za spasioce? -"Spasilac plivač."
Zar nije to isto?
Ne.
I šta radite na obuci?
Dobijaš plivačku diplomu, polažeš ispit,
i posebni kurs prve pomoći.
Da li učite i upozorenja tipa:
"Ne skačite sa ivice" i slično?
More nema ivice.
Koliko zarađuješ? -Ti bi da se prijaviš?
Bože, ne! Samo sam znatiželjan.
Vidim. Ali zašto?
Šta radiš van sezone? Zatvorene bazene?
Ne. -Što? -Osećam se klaustrofobično u njima.
To je sve do glave.
Test unutra je bio težak. -Gomila devojaka...
Prestani!
U čemu je problem? -Dobro pitanje! U čemu je problem?
Pliva mi se.
Dobra ideja.
Hajde, pospremićemo kasnije.
Ne dolaziš? -Ne mogu.
Ma, daj. -Ozbiljno. Posao ne sme da trpi.
Dobro. Šteta.
"Posao ne sme da trpi."
Kakav sam ja debil!
Dođi gore.
Devide?
Leone, dođi gore. Moraš ovo da vidiš.
Šta je to? -Dođi!
Zastrašujuće, a?
Da.
Požar se otrgao kontroli.
Naša sreća pa duva vetar sa mora.
Ali situacija izgleda loše u Marlou.
Možda evakuišu oblast.
Ovo je naša najbolja soba. Obično je bukirana do septembra.
Imate sreće, došlo je do otkazivanja. -Da li se to često dešava?
To je zbog požara. Ali on je sada pod kontrolom.
Ovaj apartman zovemo "sobom za pisce". -Zašto?
Uve Džonson je često odsedao ovde.
Oprostite.
Dobro. Silazim dole.
Moram dole na časak. Slobodno razgledajte sobu.
"Treća knjiga o Ahimu".
"Ahrenšup umetnička kolonija".
Zdravo.
Da, lepa je soba. Navodno je Uve Jonzon boravio u njoj.
Ili "Uve Džonson", kako ga ovde zovu.
Uve Džonson.
Da, iz Rostoka moraš autoputem...
Da, dobro. Onda...
Onda ću je rezervisati.
Šta ćete vas dve? -Ja ću jednu kugla sa ukusom štrumfa.
Kornet ili čaša?
Kornet.
Drži, jedna za tebe.
Ja ću isto što i ona.
Stiže. Možeš nešto drugo da probaš sledeći put.
Ono je strataćela.
Sa ukusom kikirikija je predobar. Ovde ga zovu "snikers".
Ako želiš...
daću ti dve kugle. Šef nije tu.
Baš i ne volim sladoled.
Da li si za espreso? Iznenađujuće je dobar.
Ne, hvala. Posao... -... ne može da ispašta?
Ako pričekaš, uskoro završavam. Možemo zajedno da idemo.
Stvarno moram da idem.
Drugi put.
Dobro. Šteta.
Vidimo se kasnije.
Sranje!
Završio sa poslom?
Ovo mi se često dešava u poslednje vreme. -Šta?
Da samo zaspim. -Naporno radiš?
Natovarena si stvarima.
Šta bi ono juče?
Na šta misliš? -Sinoć.
Daj, bio si nadrndan. -Ja sam bio nadrndan? -Aha.
Zašto si napao Devida? -Nisam. -Jesi.
Ne slažem se.
Ove namirnice moraju u frižider.
Jebote! -Dobro si? -Da.
Šta je to? -Gulaš.
Može li da se spasi?
Ozbiljno? -Da, fenomenalan je.
Kesa je pukla.
Stavi tu pocepanu u plavu kesu.
Razumem.
Sranje!
Da se nisi povredio? -Ne, dobro sam.
Imaš malo gulaša...
Druga strana.
I tu malo.
Jeste ukusan. -Rekla sam ti.
I tu. -Hvala.
Nađa?
Da znaš, bila si u pravu. -Za šta?
Devid. Provocirao sam ga.
Zašto?
Nema to nikakve veze s njim.
A sa čim ima?
Napisao sam svoju drugu knjigu. Odnosno, samo rukopis.
Izdavač smatra da je sranje.
Dolazi sutra da mi očita bukvicu.
Samo zbog toga dolazi?
Više zvuči kao da mu se sviđa.
Govori stvari tipa:
"uzbudljivo", "obećavajuće", "ima potencijala" i ostale gluposti.
Možda sam previše osetljiv, ali...
To me je razljutilo i...
Možda sam zato bio grub prema Devidu.
Kako ti se zove knjiga?
"Klub Sendvič". -"Klub Sendvič"?
Znao sam! Nisam trebalo da ti kažem. -Ne, naslov je dobar.
Nije tako zvučalo.
Nisam tako izgovorila.
Ma, batali.
Mogu li da je pročitam? -Šta? -Mogu li da je pročitam? -Ni slučajno!
Nemoj me shvatiti pogrešno, ali jedan lakomisleni komentar,
u ovakvoj situaciji... -U redu je.
Ne znam kako to da objasnim.
Jednom sam spremačici Feliksove mame prepričao priču koju sam napisao,
na kraju je samo rekla: "Malo je sladunjava."
Razdirala me je sumnja nedeljama. Kada izdavač dođe...
U redu. Razumem.
Ovo mora u frižider.
Izvini!
Sranje.
Uzmi veći.
Veći. -Iste su veličine.
Položi ga ravno.
Samo da te pitam da li bi možda...
ipak pogledala ovo?
Tvoju sladunjavu knjigu?
Ispao sam glup. Izvini.
Nisam želeo da te poredim sa spremačicom.
U poslednje vreme se glupo ponašam.
Daj mi je. -Sada?
To je to, zar ne? -Da.
Hteo si da je pročitam? -Da.
Sada ćeš je pročitati? -Da.
Nije mnogo dugačka. 134 stranica.
Možeš li ostatak da staviš u frižider? Ja ću početi.
Da, naravno. -Vrh.
Zgrabi ih.
Ideš unutra? -Ma, kakvi!
Ala je vruće. Previše za mene.
Leone? Feliks i ja idemo da se brćnemo.
Pa, ako želiš...
Možda kasnije.
Čekam Nađu. -Ona je tu?
U sobi je. Čita.
Rekoh ti da neće doći.
Leon možda dođe. Čeka Nađe.
Gde je ona? -U sobi. Čita.
Tvoju knjigu? Stvarno?
Dopustio si joj?
Šta je? -Ništa. Odosmo.
Dok se ne smrači. -Poneo si aparat?
U rancu je.
Pa?
Nije ti se svidela?
Ne.
Možeš li biti određenija?
Znaš i sam da je očajna.
Napraviću gulaš. Pričaćemo kasnije. -Idem da plivam.
Jebem ti!
Naravno da je ne shvata. Glupa prodavačica sladoleda!
Sranje!
Leone, da ti podgrejem gulaš? -Ne, hvala. Nisam gladan.
Zidovi su baš tanki.
Šta ćeš ti ovde? -Izgleda da mi je soba zauzeta.
Feliks mi je ponudio svoj krevet. -A kauč?
Htela sam da spavam tamo, ali vrvi od komaraca.
Ko je unutra?
Šta ti misliš?
Čoveče!
Feliks je sa...
Mislio sam da ti je dečko.
Feliks kaže da more sija večeras. Jesi li nekada to video?
Spominjao mi je.
Devid kaže da se to zove bioluminiscencija.
Izazivaju je alge.
Idem da to vidim. Hoćeš sa mnom?
Umoran sam. Čeka me težak dan.
Pođi sa mnom.
More ume da bude jezivo noću.
Bila je malo oštra, a?
Šta to? -Moja kritika.
Ne bih to nazvao kritikom.
Moram da spavam.
Smešan auto. -Poslednji koji su imali.
Zdravo, Leone.
Lepo je ovde.
Kakav je Uve Jonzon apartman?
A, da... dobar je. Ali neću mnogo uživati u njemu.
Zašto ne? -Sutra moram za Berlin.
Mislio sam da imamo ceo vikend. -Nešto je iskrslo.
Počnimo. Nemamo puno vremena.
Odlično.
Ovde si pisao?
Samo završne detalje. Većinu sam napisao u Berlinu.
Kakvo divno mesto.
Da li ste ga iznajmili?
Ne, otac mog drugara Feliksa ga je kupio.
Umro je pre šest godina.
A Feliks je ovde na odmoru dok ti...
I ne baš. On završava svoj portfolio.
Portfolio? -Za umetničku akademiju.
Da je pročitamo? -Da, možemo da počnemo.
Ne moraš ti da je čitaš.
Samo slušaj. Ja ću čitati, a ti slušaj.
Mislio sam da ću je ja čitati tebi.
Zar nismo tako uradili prošli put? -Sada ćemo ovako.
Samo slušaj.
Počinjem.
"Sof je držala bebu
koja je sisala njenu ogrlicu od ćilibara."
"Rastu mu zubi", reče ona. Bebina pljuvačka joj se slila u dekolte.
Dugački nizovi pljuvačke zatreperili su na vetru.
Nisam video Sof dve godine i jedva da sam mislio na nju.
U proteklih nekoliko meseci, kada sam znao da se vraćam u Berlin,
češće sam mislio o njoj. Sada sam želeo da je zagrlim.
Izvrtali smo svoja tela tako da ne zgnječimo bebu,
kojoj uopšte nije smetalo i nastavila je da bali i guguće
kao berlinski golub.
"Idem da ga presvučem", reče.
Čekao sam u kuhinji. Pokušao sam da se setim:
Je li spomenula da je trudna u nekom od imejlova?
Da li mi je promaklo? Mora da jeste.
Zamišljao sam kako idem po nju,
otišli bi u restoran, pa u neki klub.
Dok sam dremao u avionu, većina snova bilo je o Sof.
Držim je u naručju pored reke Špreja, a sunce izlazi...
Miris cigareta i plesa,
i odsjaj noćnog znoja u njenom dekolteu.
Postoje li mirisi u snovima? Ili samo slike i zvuci?
Ovde i sada, u trošnoj kući u Berlinu,
mirisalo je na dečji izmet.
Sigurno je spomenula dete, pomislih.
Sa kim je živela..."
Izvini, moram da se javim. Hitno je.
Da, Verner ovde.
Da, rekla si mi.
Da dođem pravo na operaciju?
Sranje.
Zdravo. -Helmut Verner. -Zdravo, Nađa. Drago mi je.
Ja sam izdavač. -Leon vas je najavio.
Da li ste dobro putovali? -Da, da.
Lepo je ovde. -Da li je autoput otvoren? Zbog požara...
Pravim gulaš, ako niste zauzeti, pridružite nam se.
Ako ne želite, nema problema. -Ne, voleo bih.
Odlično. -Hvala vam. Uživajte.
Hoću reći, srećno.
Izvini. -U redu je.
Bitan poziv.
Vrlo je ljubazna, Nađa.
Da li ste proćaskali? -Zabrinuta je.
Zašto? -Zbog šumskih požara.
Kažu da vetrovi ovde uglavnom duvaju sa mora.
Nismo u opasnosti.
Pozvani smo na večeru. -Molim?
Nađa kuva. -Mislio sam da idemo u grad?
Istražio sam. Našao sam jedan dobar riblji restoran.
Ovde je dosta lepše.
Vratimo se poslu.
Samo momenat.
Stao sam kod... "avion".
"Sof, snovi"... Evo, "avion".
Vratiću se malo, jer postoji jedan deo koji stvarno ne razumem.
Samo slušaj, u redu?
"Postoje li mirisi u snovima? Ili samo slike i zvuci?
Ovde i sada, u trošnoj kući u Berlinu,
mirisalo je na dečji izmet.
Sigurno je spomenula dete, pomislih. Sa kim ovde živi?
Čuo sam je kako peva, pokušavajući da uspava dečaka.
Da li je uopšte bio dečak? Nosio je plavu benkicu.
Verovatno je bio dečak."
Jesi li odlučio kako ćeš ih poslagati? Prvo portreti, pa straga?
Kako si to zamislio?
Šta vi mislite?
Prvo portreti? -Da, definitivno.
Ovo je lepo. Vrlo lepo.
Mogu li nešto da predložim? -Slobodno. -Treći nivo.
More.
Samo more. Da.
Potpuno tiho, potpuno prazno.
Devid je to isto predložio.
Da li je on tvoj profesor? -Ne, moj dečko.
Ako smem da dodam, veoma su grube ove crne i bele kopije.
Ovde nema štampača u boji. -Bolje je ovako.
Sve se lepo uklapa Veoma... Kako to da sročim?
Sve je harmonično. Veoma...
Biće to jako lep portfolio. -Hvala.
Da li uz njega mora i tekst, kao za izložbu?
Da, nažalost. -Što "nažalost"?
Pisanje mi uopšteno ne ide od ruke.
Ako zapneš, javi se kad dođeš u Berlin.
Smislićemo nešto. -Večera je spremna!
Leone, hoćeš li mi pomoći da je iznesemo? Nas dvoje je dovoljno.
Vi nastavite. Ideš li?
Namerno ovo radiš!
Ono je moj izdavač. Moramo da radimo. Koji kurac!
Sada gleda slike, a ja izigravam kelnera.
Izvini, ali još uvek imate nekoliko dana. -Nemamo.
Odlazi sutra ujutro.
Nije dobro prošlo?
Devide?
Šta je ovo?
Traktor. MTS 50. Doneo sam vino.
Hvala. Ovo je Helmut, Leonov izdavač. Devid.
Gde si ga nabavio? -Od prijatelja mojih roditelja.
Možemo s njim da odšlepamo kola.
Može sve da vuče. -To je dobro.
Leone, možeš li da staviš vino da se hladi?
Nakon večere ćemo odšlepati kola.
Imaš li uže za vuču?
Mora da imaš u kolima. -Ne.
U šupi? -Da.
Ali posle večere. -Da, posle večere.
Nađa, ovo je preukusno.
Hvala. Ali nisam ja to spremila.
To je ostatak od hotelske kuhinje.
Daju ostatke? To je plemenito. -Da, osoblju.
Baviš se ugostiteljstvom? -Radim sezonski.
Nije dobila stipendiju. -Kakvu stipendiju?
Hans Bekler?
Da, čuo sam da je sada teško.
Za šta je bila stipendija?
Radi na doktoratu. -Je li?
Koji fakultet?
Književnosti u Marburgu.
Zaista?
Koja je tema tvoje disertacije?
Oprostite.
Ponašam se kao...
Nije da ispitujem, samo me živo interesuje.
Pišem o "Romancero" Hajnriha Hajnea.
I šta je tačno tvoja tema?
Istinski sam zainteresovan. Obožavam Hajnea.
Potres ljubavi u pesmama "Romancera".
Potres predstavljanja.
Da li si upoznata sa prilogom Vernera Hamahera
o potresu predstavljanja u Klajstovom "Zemljotres u Čileu"?
Da, to je odrednica. -Ozbiljno?
Koja ti je omiljena pesma?
Neka koja ti se posebna dopada?
"Azra". -"Azra"?
A, da. Jednog dana...
Ne... Svakog dana...
Jedno ropče...
Stajalo kraj... -... šadrvana.
Sve je bleđe... -Bleđe, bleđe bilo.
Svakog dana... -...jedno ropče.
Svakog dana jedno ropče, stajalo kraj šadrvana.
Kako vreme prolazilo, sve je bleđe, bleđe bilo.
Jednog dana zapita ga sultanova kćerka draga:
"Kazuj, robe, odakle si, iz plemena kojega si?“
"Ja se zovem El Muhamed, iz plemena starih Azra
što za ljubav život gube, i umiru kada ljube.“
Prelepo je. -Opet.
Da, opet. -Ozbiljno?
Da, molim te.
Svakog dana jedno ropče, stajalo kraj šadrvana.
Kako vreme prolazilo, sve je bleđe, bleđe bilo.
Jednog dana zapita ga sultanova kćerka draga:
"Kazuj, robe, odakle si, iz plemena kojega si?“
"Ja se zovem El Muhamed, iz plemena starih Azra
što za ljubav život gube, i umiru kada ljube.“
Idemo po kola.
-Treba vam pomoć?
Ne, snaći ćemo se. Koliko ima do tamo?
Sat, možda sat i po.
Gde je uže? -U šupi.
Da popijemo nešto?
Rado. -Nakon gulaša... Belo vino?
Dolaziš?
Hoćeš li poneti čašu?
Sranje, to je pepeo.
Pepeo! Pepeo!
Hajde, idemo.
Uzmi uže. -Nađa.
Znači, prodavačica si sladoleda?
Šta?
Zašto nisi rekla da si književni učenjak?
Nisi pitao.
Pokazao sam ti rukopis. Bilo bi...
Helmute, šta ti je?
Možeš li da dišeš? Leone, pozovi Hitnu!
Dobro. -Možeš li da ustaneš?
Šta to radiš? Leone! -Ne mogu da ih dobijem!
Pomozi mi.
Idemo do kola. Odvešćemo te u bolnicu.
Možeš da ustaneš?
To je dobro.
Pažljivo.
Da li ti je udobno? -Nemam vozačku.
Koga je briga? Samo vozi. -Ne znam.
Ne znam da vozim! -Leone!
Znaš li gde je bolnica? -Ne.
Skreni levo kod hotela. Odande prati znakove.
Nađa?
URGENTNO ODELJENJE
G. Verner je sada na odeljenju 4. Uz stepenice, pa levo.
Ustaj.
Video sam vepra kako gori. -U snu?
U šumi. Mladunče.
Umrlo je na moje oči.
Izvinite. Odmah se vraćam.
Šta je u pitanju?
Moram da pijem i trčim nekoliko dana dok ne izađe.
Kamen u bubregu.
Kažu da je kafa ovde bolja. Nisam baš siguran u to.
Pozvao bih vas na šolju, ali moram u Berlin.
Bojim se da neću moći da vam opet dođem u posetu.
Pa... hvala vam.
Za divno veče i večeri.
Uživajte u ostatku boravka i pozdravite Devida i Feliksa.
Odoh kod doktora.
Dobro se naspavajte. Izgledate premoreno.
U svakom slučaju, čuvajte se.
Žao mi je.
Nađa, kod tebe je ključ od auta? -A, da.
Ovde nema automata za kafu, zar ne?
Da li je ozbiljno? -Jeste.
Kako je Leon? -Očajno.
Leone, slušaj. Ti ćeš...
...napisati divnu knjigu. Čuješ?
Sednimo na trenutak.
Ali ova, "Klub Sendvič"...
to nije.
Škartiraj je u potpunosti.
Napiši nešto novo.
I biće sve u redu.
Znam da hoće.
Podržavaću te dokle god budem mogao.
Radujem se tome. Posle će Katarina Kunkel preuzeti.
Upoznao sam vas u Frankfurtu. Odličan je urednik.
Vas dvoje me smatrate totalnom budalom, a?
Video sam vas.
Video sam kako... Šta ste pričali?
Pitao te je da li si pročitala knjigu. Šta si mu odgovorila?
Naravno da je pitao, znam ga.
Jebote! -Prekini, Leone. -Ti da prekineš!
Recitovaćete Hajnea zajedno? "Potres ljubavi", ma da!
To će ga oduševiti!
A Leona ko jebe, nek piše sranja na nivou početnika!
Ovo je gluplje i od tvoje knjige.
Da li si uopšte svestan ičega?
Primećuješ li šta se događa oko tebe?
Da li si uopšte slušao Helmuta? Znaš li šta je odeljenje 4?
Ništa ne kapiraš! -Kako to? -Ne vrti se svet oko tebe.
Kakvo odeljenje? -Onkologija, kretenu!
Nađa?
Moramo da idemo. Primiče se požar.
Oprosti mi, molim te.
Moram da ti kažem da od prvog trena kad sam te ugledao...
zaljubio sam se u tebe.
Razmišljam o tebi dan i noć.
I upravo sada pored mora...
Gđica Šubert? -Da.
Imamo tužne vesti.
Našli smo dva tela. Devid Miku i Feliks Vagner.
"Vatrena stihija ih je progutala.
Prvi mladić je verovatno skočio sa traktora, pozadi,
da bi upozorio drugog.
Svuda oko njih su buktali plamenovi.
Da su išli drugom stazom, imali bi kakve takve šanse.
Iza je otvoreno polje, ali su oni pošli starim poštanskim putem.
Bio je to ćorsokak.
Kad su to shvatili, bilo je prekasno.
Požar ih je već okružio.
Policajci su bili saosećajni, ni nalik policajcima
koji saopštavaju loše vesti u filmovima.
Insistirala je da ih vidi po poslednji put,
iako su se policajci i patolozi protivili tome.
Stajali su pred stolom širim od ostalih u sobi.
On primeti da su dva obdukcijska stola sastavljena.
Policajac je uzmakao kad je patolog povukao čaršav.
I tu su ležali. Spojeni u zagrljaju.
Patolog je kasnije predočio da se nisu ugušili,
što znači da su živi izgoreli.
Video ju je pored sebe, gledajući dva tela
koje nije bilo moguće razdvojiti jer su bila isprepletena.
Potom je video da plače.
Obori pogled i oseti njen pogled na sebi. Požele da zaplače.
Ali umesto plakanja, priseti se slike ljubavnika iz Pompeje.
Zavrte glavom, kako bi razgonio te slike i misli,
i prepusti žaljenju. Ovde i sada. Ovde, sa njom.
Zatim je pogleda, i srete njen uplakani pogled.
Dugo ga je gledala.
Onda je otišla.
On je morao da ostane.
Moralo je obavestiti majku njegovog drugara.
Sledio je policajca do stanice.
Sve ovo je trajalo, možda, nekoliko sati.
Kada se vratio u kuću, nje više nije bilo.
Soba joj je bila prazna.
Hodao je praznom kućom, u nadi da je nešto zaboravila.
Napolju je padao mrak.
Išao je preko dina sve do mora.
Seo je na pesku.
Čekao je.
Strašno je što su oni bili dobro,
da će jednog dana uspeti sve da zaboravi.
Kuću, more...
i nju.
U retkim trenucima, kada ga obuzme usamljenost,
i oseti se tužnim, nagrnuće maglovita sećanja.
Možda se učini da ga se neko seća,
čeka na njega, i opet će se sresti.
"Gde si?" Pogledao je gore, bila je noć.
More je sijalo."
Razgovarao sam sa Feliksovom majkom.
Srećna je što knjigu posvećuješ njemu.
Pa sad, "srećna" je možda...
pogrešna reč. Bila je ganuta.
Da li si joj pročitao celu knjigu? -Da, ona je to želela.
Ona te je zvala? -Ne, ja sam nju.
Zašto?
Izmenio sam imena, tako da zakonski...
I lokacije. Trebalo bi... -Ne zbog toga.
Želeo sam njen pristanak.
Za naslovnicu? -Ne, pobogu, kakva naslovnica.
Mislio sam možda za završetak.
"Pogledao gore, bila je noć.
More je sijalo."
Je l' ovo Nađa? -Misliš?
To je jedina fotografija bez pratećeg portreta.
Moraćeš da me ostaviš samog 20 minuta.
Mogu li da ti pomognem? -Ne, stiže profesionalna pomoć.
Uvek kaže isto: "Dobro, g. Verner, evo nas opet."
Imaš li šta da čitaš? -Ne.
Ovo je od mladog Islanđanina. Malo sam malaksao. Hoćeš li ti?
Zanima me tvoje mišljenje.
Da? -G. Verner? -Uđite.
Evo nas opet.
Prevod: Admir Destani (Dartanjan)