O SUVIM TRAVAMA
Uzmi. Za tebe je.
Hvala. Šta je to?
Maslinovo ulje, tvoje omiljeno.
Sa farme? -Da.
Hvala.
Jesi li išao gde za praznike?
Ne, gde da idem?
Samo loše vesti u selu. Ocu se opet slošilo.
Bolnice i injekcije.
Sa majkom je druga priča, sva je uspaničena.
Zbog čega? - Jer se nisam oženio.
Stara priča.
Ali sada je potpuno van kontrole.
Duri se, narogušena. čak se i razbolela. -Je li?
Zato sam proveo praznike u krevetu.
Da sam imao neku finu devojku koja mi se nije svidela, pa i hajde!
čuvaj se, žele da oporezuje neženje.
Nemoj još i ti. Veruj, praznik mi je bio stresan.
Dobrodošli, gospodine. - Hvala.
Dobrodošli. - Hvala.
Prekinite!
Dobro jutro. - Da, dobro jutro.
Gle, gle.
Učitelju nad učiteljima, dobrodošao! - Zdravo, Nail. Kako je?
Ne žalim se. Vratio si se svome jatu, a?
A šta sam drugo mogao?
Jesu li svi tu? - Jesu.
Samete! -Molim? - Kupio sam nove kokoške.
Od sada možeš da uzimaš jaja od mene. -Dobro, videćemo.
Prenesi drugima, u redu? - Dobro.
Zdravo. - Dobrodošao.
Samo nas je ovoliko?
Nismo ti dovoljni, Samete?
Kako da ne bude dovoljno, kad ste vi tu?
Firdevs Velika. - Nego šta!
Ne bih da budem jedini idiot koji je došao na vreme.
Ne, svi su tu.
Danas mi se tako nije ustajalo iz kreveta.
Brzo smo se olenjili, zar ne?
Baš. - Bekir nije došao?
Hofe je u njegovoj kancelariji. Jesi li doručkovao?
Nisam i najverovatnije neću.
Ako Firdevs ne jede, neću ni ja. Zna ona zašto.
Ne zafrkavaj me. Daj mi taj drugi, Nail.
Probajte med. - Iz tvog zavičaja? -Bratova košnica.
Dobro jutro. Prijatno. - Dobro jutro.
Našao sam opušak u mojoj šolji, Nail. Koji đavo?
Mora da su vodoinstalateri za vreme praznika.
Sprečio bi ih, da sam video. - Da ne poveruješ!
čak su i pokvarene slavine odneli sa sobom.
E, svašta. - Sedi i jedi dok ima.
Izvoli čaj. -Hvala.
Nail kaže da ima jaja. Da li vam je rekao?
Šta je, Samete? Dobijaš proviziju?
Od plate se ne živi. Šta mi drugo preostaje?
Mali mu je pošao u srednju školu. Treba mu pomoć.
Izvinite. Ne mogu više da jedem lokalnu hranu.
Parfeme uzimaš od šanera. Zašto ne i jaja?
Kako to misliš? Parfemi su originalni.
Kunem se. Stvarno su.
Proverila sam na internetu. Ne bih nikad kupila lažnjake.
I ja sam proverio. Prodaju stvari koje su ostale na aerodromu.
Eto, originali su.
Kada si saznao sve ovo, Kenane?
Tip nije slagao.
Šta radi sa originalnim parfemima u ovoj nedođiji?
Nešto tu ne štima. - Što da ne?
Trenerke su mu bile falš. - Rekao nam je da su falš.
Tek kad je saznao da sam nastavnik fizičkog.
Kako je to mogao da zna? - Video me je u trenerkama.
Zašto je to krio? Može da prodaje i trenerke.
Pokazao vam je trunku iskrenosti
da bi poverovali u veću laž.
Trenerka je jedna od njih.
Kako znaš? - A kako ti znaš?
U redu, originali su.
Jesu originali. U suprotnom dobijem alergiju.
Dobro jutro. Kakva gozba. Ko je ovo spremio?
Kevser, alal joj vera.
Šta je sa rasporedom? - Bekir radi na tome.
Doći će uskoro.
Uzmite danas svoja stara odeljenja.
Evo dnevnika. - Pa ćemo da vidimo.
Jako smešno. Nisi me uplašila.
Lažete. Žacnuli ste se. - Ja, žacnuo?
Uzmakli ste. - To nije strah.
To je refleks. - Isto mu dođe, gospodine.
Dobro, nek bude po tvome.
Drži, ovo je za tebe.
Teško je. Umalo sam ga bacio.
Baš je lepo.
Sviđa ti se? -Ogledalo!
Gledaj ga kasnije kući. - Puno vam hvala.
Ne brinite, neću nikome da ga pokažem. Gospodine?
Rekli ste da imate krevet viška
koji želite da poklonite.
Još uvek ga imate? -Da. - Znam nekoga kome treba.
Koga? - Emirhan iz osmog razreda.
U podrumu je. Moram prvo da proverim.
Sada idi na čas.
Evo učitelja. - Hajde, sedite.
Dosta. Svi da ste seli.
Ne bacajte markere na pod. Podignite ih.
Stalno ih gubimo. Vratite im poklopce.
Sedite.
Raspust se završio. - Da, završio je.
Kako je bilo? - Dobro.
Moj nije.
Da li vam je nedostajala škola?
Dosta! Šta to radite? Raspust je prošao.
Novo je polugođe.
Ponovo sam vaš učitelj. - Super.
Za probleme, obratite se meni. -Dobro.
Ali ne za gluposti, tipa: "drugar me je udario", važi?
Ali gospodine, uporno me udara. -Neće više.
Ali, udara me.
Dobrodošao. - Hajde, idem do Vahita.
Pokušao sam da zovem za praznike.
Isključili su mi telefon. I tako mi ne treba.
Nemam još da ti vratim, ali imaću uskoro.
Zaboravi.
Šta bi sa poslom obezbeđenja? - Mrka kapa.
Pre bi uzeli psa nego unajmili mene.
Glupo od mene što sam se nadao.
Imaju pravo. Zašto bi unajmili teroristu poput tebe? -Baš.
Dobrodošao, učitelju.
Svrati na čaj u stanicu.
Svakako uskoro odlazim.
Možda dobijem posao u noćnom klubu. -Gde?
U Vartu. - Imaju noćni klub tamo?
Dobro se plaća? - Šta god da daju, dobro je.
Dobro je što sam prestao da pušim
inače bih sakupljao opuške po ulicama.
Finansijski si još u buli, znači.
Dobro, idi. Dolaziću da te vidim.
Gde si bio, some?!
Šta ću ovde među sve one propalice?
Dva sata te čekam.
Seronjo.
Ne nerviraj me. Šeref, donesi tri čaja.
Pusti čaj. Daj ono iza kutija.
Dao bih ja tebi pesnicu u glavu,
ali neću iz poštovanja prema učitelju.
Dobrodošao, usput. - Hvala.
Kažem mu,
platiću ti, spusti kutije dole.
Kaži to kad nema nikoga u blizini.
Šta to govoriš?
Šta je trebalo, da ih oteram?
Neverovatno, ne može da dođe ovde za 20 minuta.
Kada treba da se pije viski,
eto ga za sekundu. - Ne trtljaj već ga iznesi.
Otišao je. Nema više.
Nije trebalo da mi naručiš čaj. - Ne može nikako bez čaja.
Piće čaj u stanici. - Ma, kakvi. Ne idem tamo.
Može da pije i ovde i tamo. - Vino je za nas.
Zaboravi viski. Nije za levičare kao ti.
Šta je ovo? Kao odžak iz bajke.
Sada se sve proizvodi u fabrici. Kažu da je istog ukusa.
Nije bitno. Popiće se. - Natoči.
Gomila šugavih pasa se mota oko škole.
Možemo li nešto da uradimo? - Neće napasti decu.
Ne mislim na decu, već na pse.
Jadne životinje se češu ceo dan.
Vidiš kako ljudi ovde žive.
Kako očekuješ da se brinu o psima,
kad niko ne brine za ljude? -Tačno, ali...
Počneš li da brineš o svakom živom biću,
nećeš dugo opstati ovde, da ti ja kažem.
Oduvek si bio nemaran, ili sada otkako si u vojsci?
Kako to mislite, gospodine?
Popuni ovo i donesi mi ih. U redu?
Ako nisam tu, predaj ih nadležnom.
Razumem, gospodine. - Pa, Erdi?
Stavio sam ovde. - Jesam li to naložio?
Sigurno ga je neko premestio. - Jesam li to naložio?
Ne razumem. - Jesam li to naložio?
Oduvek si bio lenčuga ili si takav samo u vojsci?
Možda ga je neko premestio. - Odgovori na pitanje!
Da, gospodine. Oduvek sam bio. - Šta si bio, Erdi?
Lenčuga, gospodine.
Bravo, izrekao si istinu. Sada nam donesi čaj.
Volim kada ljudi govore istinu. Ozbiljno, mali je sjajan.
Dobrodošao.
Pričaj mi kako je bilo.
Prijalo je otići kući, ali je sve bilo po starom.
Dobro. -A ti?
Mi radimo za praznike.
Provodimo vreme ovde. Išli smo u Erzurum jednom.
Klinci su se zamajavali oko tržnog centra.
I to je sve.
Berkčane, završio sam ti ono. Razgovarao sam sa njima.
Stvarno? Hvala, gospodine.
Nije bilo lako, ali sam to rešio.
Hvala, gospodine. Cenim to.
Idi, nastavi sa poslom.
Zatvori vrata.
Imamo narednicu, zove se Dilek.
Mislim da ste stvoreni jedno za drugo.
Ne smej se. Želim da vas upoznam.
Nema šanse. - Zašto si odmah odbio?
Upoznaj je. Piši joj.
Ako ti se ne svidi, nema problema.
Ko zna, možda se uzmete.
Šta to izvodiš? Još sam mlad.
Ne budi stidljiv. - Nisam stidljiv. -Trenutak.
Šta to radiš? Prekini.
Sačekaj, bre. Zamoliću je da dođe. Halo?
Nemoj. Spusti.
Rekoh ti da nisam zainteresovan.
Ne mogu da verujem. Lud si, znaš to?
Dobro, ali uvek se družiš sa pogrešnom felom.
Što?
Pre neki dan smo legitimisali lica u čajdžinici.
Onaj momak sa kojim smo te videli, prava je prznica.
"Šta ja imam vama da pokazujem ličnu u mom gradu?"
Rekao sam mu da se ne mangupira. Da je to rutinska provera.
Ozbiljno? I?
I, ništa. Pokazao je naravno.
Momak je džiber. Teški.
Svi ovdašnji gubitnici završe pred našim vratima.
Nije vama lako.
Ne znaš ni polovinu. Pre neki dan,
nek tip je zvao stanicu zaglavljen na putu.
Usred noći smo tražili gorivo da mu napunimo rezervoar.
Ozbiljno? - Ne izmišljam, kunem se.
Zdravo. -Zdravo. - Nurej, tako? -Da.
Nadam se da nisi dugo čekao. -Nisam.
Sedi. Jesi li za čaj ili kafu?
Može čaj.
Hvala.
Nije jak? -Taman.
Evo šećera. - Hvala.
Vaša škola je prilično velika.
Morao sam da pitam za pravac do kantine.
Da, velika za ovu oblast.
U poređenju sa našom rupom, sve mi deluje kao Pariz.
Koje selo? -Inčesu.
Nisam bila, ali sigurno je teže nego ovde.
Svakako.
Koliko dugo si tamo? - Ovo je četvrta godina.
Dovoljno za premeštaj. - Da.
Tražićeš ga? - Šališ se?
Otkad sam došao, samo razmišljam o odlasku.
Gde? -Istanbul.
Ne verujem ni da je tebi svejedno ovde,
nakon rada u Ankari.
U pravu si.
Dobro je što ti je familija ovde.
Serdžan je nešto spomenuo. - Da.
Živiš sa njima ili tako nešto.
Vidim da ti je Serdžan dosta pričao o meni.
Ne baš. Nemoj pogrešno da shvatiš.
Zna da sam ovde. Navaljivao je da zovem,
rekao je da ćemo se lepo slagati. I ti crtaš?
čisto amaterski.
Početnički nivo. - Odlično. Zaista.
Ja sam to studirao, a sada predajem.
I postadoh nastavnik likovnog, ali dugo nisam crtao.
Lenj sam, valjda.
Ali ponekad fotografišem.
Odem u divljinu, takve stvari.
To je lepo.
Hajde, učitelju.
Bliže malo konju.
Glavu malo pogni.
Tako. Dobro.
Spusti još glavu. Okreni na onu stranu.
Gledaj u mene, u sočiva. Fotografišem te sada.
Danas učimo portrete. - Šta je to? -Tišina.
Ljudska lica. Danas ćete ovo crtati.
To je baš teško, gospodine.
Ne mora da bude potpuno isto...
Dajte sve od sebe. Izmenite ako morate...
Dajte neki svoj pečat.
Uvek crtamo iste stvari. Planine, stene, magarce...
Crtate stvari koje dobro poznajete. Šta više hoćete?
Zar nije bolje da crtamo more?
More? Zašto?
Bilo bi strava. More i sunce.
Ali, kako ćete da crtate nešto što ne poznajete dobro?
Poznajemo ga dobro.
Kako? Je li ko od vas ikada video more?
Gde ste ga videli? - Na televizoru, gospodine.
Nisam mislio na to, nego u stvarnom životu.
Da, Delila.
Posetila sam tetku u Izmiru.
Tamo si ga videla? Jesi li ulazila u njega? -Jesam.
Dobro.
Možemo da crtamo i more.
Pogledaću fotografije. Možda možemo da crtamo ono što vi želite.
Kako se zove more u Izmiru? Zna li ko?
Kako se zove? Ajlin? - Egejsko more.
Vrlo dobro, mila.
Koja još mora postoje?
Kaži, Sevim. -Mramorno more, Mediteransko, Crno more.
Svaka čast. - Uvek isto.
Nešto nije u redu, Bilale?
Uvek pitate Sevrim i njene drugarice.
Šta ti to znači?
Od početka prvog polugođa, uvek njih pitate.
Pa šta onda? - To je vrsta diskriminacije.
Ne lupaj gluposti.
Budalo. Opameti se. - Ali uvek... -Ućuti više!
Pazi kako mi se obraćaš!
Ne zloupotrebljavajte to što sam fin.
Ponašajte se!
Dovršite crteže. - Možemo li nešto drugo?
Crtajte šta god želite.
Uzeću Hondu.
Honda. Kupio bih je.
Stvarno? - Da, život je kratak.
Da li je spustio cenu? - Ne, ali sam istražio.
Vredi te pare.
Vidim da si se odlučio.
Još je i povoljno. - Kupi je onda i uživaj.
Provozaćemo se okolo. - Naravno.
Šta to radite, devojke? - Ajlin hoće da zove tatu
da bi ostala zbog učenja.
Učenja? Mene ste našle.
Ne dozvoli nikome da dira ove lopte.
Ti si obično ovde. - Pošalji ih kod mene. -Dobro.
Kažu odbojka, ali uvek igraju fudbal.
Da li ti je oko bolje? - Da. -Izvoli.
Hvala.
Gospodine, Ibrahim je pao sa tobogana.
Stvarno? Kako?
Hodao je po njemu.
Onda je to zaslužio, ako je hodao po njemu.
Šta učini, crna ti?
Napravila si haos.
Koji čas imaš?
Sociologiju.
Gospodin Kenan je jako dosadan.
Kako možete da živite s njim?
Hej. Ne bi smela tako da govoriš.
Ali to je istina. - Da li ti se tata složio? -Da.
Možete li mene i Ajlin da sada pustite sa časova?
Nema šanse. Hajde, idi na čas.
G. Kenan ionako ništa ne radi. Samo pušta glupe klipove.
A šta bi vi? Da sat vremena pišete?
Ne, ali... - Haj', haj' na čas.
Ali... - Idi da te ne gledam.
Ne pričaj tako o svojim učiteljima.
Brže, pravac učionica.
Kako je?
Hajdemo po vodu sa brda.
Upadaj. Idemo po izvorsku vodu.
Ako već moramo da se zlopatimo ovde,
da se bar malo ovajdimo. -To ti pričam.
Vidi.
Ko je to? Je li to ona?
Da, pričao sam ti. Upoznao sam je pre neki dan.
Ti si je slikao? - To je sa njenog instagrama.
Lepa je. -Nije loša.
Hoćeš da je upoznaš? -Šta? - Mogu da vas upoznam.
Zašto?
Mislim da biste se vas dvoje lepo slagali.
Zašto?
Ne znam, tako mislim.
Oboje ste odavde. Oboj ste učitelji.
Šta predaje? - Engleski.
Lepo -Možeš da naučiš engleski.
Oduvek si to želeo.
I oboje ste Alaviti. - To nije važno.
Možda nije meni i tebi,
ali jeste familijama.
I lepa je, i inteligentna.
Voli da crta.
Kad je tako bajna, zašto se ne smuvate?
Odlazim odavde, čoveče.
A i neću da se ženim.
Ti hoćeš, zar ne? -Tačno.
Usrećićeš majku. Rekao si da je to sekira.
Da.
Završiću to ove godine.
Nemoj da misliš da me ne privlači zbog njene noge.
To mi uopšte nije bitno. Ni ne primećuje se.
Blago šepa.
Nije ni meni bitno.
Štaviše, možda je i bolje.
Kako? -Znaš.
Daj da vidim.
"Nećemo da ćutimo."
Levičarka je, kol'ko vidim.
Da, fina je.
Jako je lepa.
Dobro jutro. Obavićemo brzu pretragu.
Devojčice, poređajte se uz tablu.
Dečaci uz zadnji zid.
Brže, ne vucite se!
Ne diraj tašnu, dečko.
Poređajte se.
Gde je kutija? - Onde.
Šta je ovo? Ko sedi ovde? - Ja. -Ovo je tvoje?
Da. Sestra mi je sigurno ubacila to u ranac.
Stvarno ne razumem. Ovakve stvari u tvojim godinama.
čije je ovo? čije?
Recite mi, momci, čije je ovo? Tvoje?
Doneo si perorez u školu?
Hiljadu puta ti je rečeno da je to zabranjeno.
Neposlušan si.
Dolaziš u školu ili na modnu reviju?
Ovo je laser.
Šta je ovo? čije je ovo?
Moje. To nije školska sveska.
Šta je onda? - Privatne stvari.
Privatne? U školi si. Kako misliš, privatne?
Ispravi se!
Tvoji nokti. - Juče sam ih isekao. -Juče?
Tako brzo rastu? - Ne lažem, gospodine.
Ponovo ih iseci do sutra.
Rekli smo vam, upaljači nisu dozvoljeni.
Dolazite li u školu ili kafić?
Šta je? O čemu tračarite?
Smešno je.
Šta je smešno? -Pismo koje smo našli kod tvoje Sevim.
"Moja Sevim"? Šta s njom?
Sirotica. Piše ljubavna pisma u njenim godinama.
Ljubavno pismo? Sevim? Kome?
Ne znam. Ko bi to mogao da bude?
Ko bi mogao da bude? - Ne znam. Šta ti misliš?
Ne znam. Šta ti misliš?
čemu ova tajnovitost? Ne razumem.
Napisala je pismo, pa šta?
Kako to misliš? Postoje pravila.
Zašto inače vršimo pretrese? Neka ih, neka puše.
Daj, molim te! Znaš na šta sam mislio.
Nije isto. -Jeste.
Nisi nikad napisala ljubavno pismo u životu?
Kako to misliš? Ne u ovom uzrastu.
Svaka čast. Onda nikad nisi iskusila život.
Molim? Zar imaš život samo ako pišeš pisma?
Da. Nemate pametnija posla nego da ismevate dečja pisma?
Vama dvema je baš dosadno. - Šta ti je, Samete?
Zašto nam se tako obraćaš?
Daj mi pismo, ja ću sve da sredim.
Uzmi, nema problema. - Šta će direktor da kaže?
Ne, Samet je razredni starešina. Uzmi i ovo.
Hoću. - Nemoj samo da se nerviraš.
Ne nerviram se.
Sedni, bre, u toplu zbornicu. Zašto se kriješ u ovom ćumezu?
Dalje od te ludnice. Ovde mogu da se opustim.
Tu si u pravu. Nema rasprave oko toga.
Ali smrznućeš se ovde.
Napravi nam onda čaj da se ugrejemo. - Hoću. Nema problema.
Direktor je opet kasnio. - Je l'? -Šta će, tek se oženio.
Žena mu je sigurno dobra.
I ja bih kasnio da sam on.
A, Sevim. To si ti.
Uđi. - Kod vas je moje pismo.
Mogu li da ga dobijem?
Moje pismo. Kod vas je.
Mogu li da ga dobijem?
Gospodine, vratite ga.
Zašto plačeš? Ne razumem.
Ko ti je rekao da ja imam pismo?
Ko? Gđica Kevser?
Sevim.
Šta je bilo?
Sevim, vidi... Dobro, dobro.
Da, imam tvoje pismo.
Nisam ga pročitao, niti ću.
Pocepao sam ga i bacio. Ništa ne brini.
Gde? Šta ako ga neko nađe?
Taman i da ga nađu, ne mogu da ga pročitaju. U komadićima je.
Nema razloga za brigu.
Pomislila si da sam kao drugi učitelji?
To je sve normalno za mene.
Biti zaljubljen je nešto divno.
U redu? Nema razloga za stid.
Kada sam bio tvojih godina,
zaljubio sam se
u učiteljicu književnosti.
Priviđala mi se na svakom koraku.
Vreme je prošlo i to je izbledelo, naravno.
No, u jedno sam siguran...
Nikada više nisam osetio tako snažnu emociju.
U redu?
Nikada više me nisu prožela osećanja
koja su bila tako čista, nevina i snažna.
Ozbiljno.
Trebalo bi da ceniš ove godine, važi?
Ova iskustva su vredna
i teško ih je naći... - Molim vas, gospodine.
Vratite mi pismo, preklinjem vas.
Pobogu, šta sam ti rekao, Sevim?
čuješ li šta ti govorim? Pocepao sam ga i bacio.
Ne veruješ mi?
Nema više pisma. Ne postoji.
Uđi. Vidiš da su vrata otvorena.
Evo čaja.
U redu, Sevim?
U redu? Drži poklon. Vrati ga u ranac.
Tvoj je, znaš.
Ali ga više ne donosi u školu.
Oni idioti ne razumeju ovakve stvari.
Uplašio sam se da ćeš reći da je to moj poklon.
Bravo što nisi zucnula.
Nisam znao šta će da urade.
Da sam znao, sprečio bi ih.
Bilo kako bilo...
Jesi li pročitala neku od knjiga koje sam ti poklonio?
Nećete da mi vratite pismo?
Ostavićeš poklon?
Šta joj je?
Ideš li? - Samo da uzmem kaput.
Idemo u Turnagol sledeće nedelje.
Zašto? -Poseta roditeljima. - Stvarno? -Da.
Muka mi je više od direktorovih novih projekata.
Preko naše grbače se ulizuje Odboru.
Mrcvarenje je i za porodice.
Nekima je gore od drugih.
Klince je možda sramota zbog toga gde žive.
Neko bi trebalo da kaže tom klovnu da prestane sa glupostima.
Pazi šta se desilo na poslednjem roditeljskom.
Užasna priča.
Šlic mi je bio otkopčan. Ušli smo i seli.
Svi su piljili u mene.
Vidim da nešto ne štima, ali ne znam šta.
Zavalim ti se ja
i vidim da mi košulja viri kroz otkopčani šlic.
Pojeo me blam!
To se desilo kada su me pitali da li hoću šećer.
Ustao sam,
uzeo šećer i odmah se sagnuo.
Evo je ide.
Zdravo. -Zdravo, dobrodošla. - Nadam se da ne kasnim mnogo.
Nipošto.
Ovo je moj drug Kenan. Moj cimer.
Danas smo zajedno došli u grad. -Milo mi je.
Takođe. Dobrodošla. - Hvala.
Sedi. - Sedi do prozora.
Nema potrebe. - Molim te.
Hvala.
Uzeću ti kaput. - Hvala.
Nešto za piće? Mi smo već naručili.
Može čaj, slabiji. - Nešto slatko?
Ne, hvala. Samo čaj. - Slabiji.
Šta ima kod tebe? Kako je u školi?
Dobro. Uobičajeno. Škola, uveče kući i tako.
Ubijam vreme crtajući. - Crtaš?
Da, trudim se. - Lepa zanimacija.
Počela sam dok sam bila u bolnici u Ankari.
Svidelo mi se, te sam nastavila. -Lepo.
Jesi li ikada izlagala crteže? -U neku ruku.
Imamo udruženje u Ankari.
Održali smo izložbu da bi podržali porodice zatvorenika.
Ništa preterano. - Predaješ engleski, jel'?
Da, mada ne znam da li ja njih podučavam engleski,
ili oni mene podučavaju kurdski.
Prva ti je godina ovde?
Da. -Još dve godine, pa juriš prebačaj.
Ne. Zbog mog invaliditeta. Mogu da odem kad god želim.
Ozbiljno? - I gde god želim. -Blago tebi.
Nekada pomislim na Istanbul. Sestra mi tamo živi. -Odlično.
Da, tako nešto stoji u pravilniku.
Pa, hoćeš li otiči? - Možda.
Moji roditelji to ne žele.
Nije prošlo mnogo od nesreće.
Ovde nije loše,
ali zna da bude teško. Ne znam.
Trebalo bi da odeš. - Ne, ne.
Razumem te.
U Ankari sam imala mnogo prijatelja.
Imala sam veliku slobodu. - Svakako.
Mislila sam da se nikad neću vratiti ovde.
Ali evo me. - Nemoj tako.
Ne ostvaruju se svi snovi.
Nije to bio san, već ideal. -Naravno.
Ali nije sve išlo kako treba.
Ako ostajem ovde, možda da kupim kola?
To je dobra ideja. - Kola su sloboda.
Bez sumnje.
Možeš da odeš i obilaziš sela.
Volim da putujem. - Da? I ja isto.
često to radim.
Putovanja su sjajna, ali su nemoguća zimi.
Nisu, može da se putuje. Ignoriši ga.
Svi putevi su otvoreni.
Gde bi išao? - Gde god mi se prohte.
Ima gomila lepih mesta u okolini. -Recimo?
Kanjon Dijadin. Jesi li ikada bila?
Blizu Agrija? - Odmah posle Agrija.
Kako da stignemo tamo? - Kolima.
Može, ali ako nas zadesi oluja, nećemo moći da se probijemo.
Budeš li uvek brinuo, nikada ništa nećeš uraditi.
Verujem da je prelepo. - Ne bi verovala.
Išao sam pre nekoliko godina sa društvom.
Pogled je fantastičan.
Ima lepih mesta u blizini. - Itekako.
Odvešću te nekad ako hoćeš.
Šta? -Možemo da odemo nekad ako hoćeš.
Imaš kola? - Neku krntiju.
Dok ne kupiš svoja kola,
ja i moja krntija ti stojimo na raspolaganju.
Hvala ti puno.
Kenane!
Kenane, dođi.
Sekretar obrazovanja želi da vidi tebe i Sameta.
Zašto? -Gde je Samet? - Kući. -Pozovi ga odmah.
Nešto nije u redu? - Ne znam. Brzo ga pozovi.
Eno ga Samet. - Reci mu. -Nisu nas zvali.
Ne znam. - Nadam se da nije ozbiljno.
Kako si?
Sekretar želi da nas vidi. - Koga? -Nas dvojicu.
Zašto? -Ne znam. Direktor mi je preneo.
Bekir? Nisi pitao zbog čega?
Jesam, ali nije rekao. - Kako to?
Promumlao je nešto, nisam ga razumeo.
Zar ne možeš lepo da ga pitaš?
Svejedno moramo da idemo. - Šta je tačno rekao?
Spomenuo je projekat. Rekao je da ne zna.
Smrad! Gde on da ne zna.
Kada? -Odmah. - Odmah? -Da.
Dođavola.
Zvaću Bekira.
Ako ne zna,
možda će tebe postaviti za direktora, a mene zamenika.
Sve je moguće.
Ne javlja se seronja.
Ko je sa njim? - Ne znam.
Misliš da će nas unaprediti?
Gle ti njega, sav se uzbudio.
Napred.
Uđite unutra.
Sedite.
Sedi tu.
Uskoro stiže onaj što nikako da mu zapamtim ime.
Fatih!
Recite, gospodine? - Donesi nam čaj.
Donesi jedan viška.
Kako ste? - Dobro. -Hvala, gospodine.
Kako ste vi?
Je li u školi dovoljno toplo?
Ove godine jeste.
Dobro.
Želimo da ugradimo centralno grejanje. Uradili smo to u šest sela.
Ugradićemo ga svugde u skladu sa budžetom.
Već imamo centralno grejanje.
A, da. Pomešao sam vas sa Karasu.
Nameravamo da ga ugradimo i tamo.
Rešeni smo unapredimo sistem grejanja.
Gospodin Bekir je rekao da želite da nas vidite.
Odmah smo došli. Nije spomenuo razlog...
Stiže čaj.
Hvala. - Uđi, Atakane.
Oprostite što kasnim. - Sedi.
Atakan je savetnik u internatu.
Zdravo. -Zdravo.
Dobro, momci.
Umalo da nadrljate.
Izbegli ste za dlaku.
Na šta mislite?
Nije lako govoriti o ovome, ali...
Postoje optužbe za nepristojni kontakt sa đacima.
Molim? Kako?
Vaš genijalni direktor nam je odmah poslao izveštaj.
Sada i okružni guverner zna. - Šta zna?
Ne razumem. Neko se žalio na nas?
Da. Na vašu prisnost sa đacima.
Šta smo uradili?
Srećom, guverner je razuman čovek. Zakopao je izveštaj.
Ja nisam bio tu. Inače bih ga lično stopirao.
Sigurno je nesporazum. Gde je problem? Ko...
Nema nesporazuma.
Žalba se odnosi na vas dvojicu.
Kakva crna žalba?
Slušajte, ovog ima svake godine.
Istražimo, i obično ne nađemo ništa.
Pošto vaša škola nema savetnika,
žalba je otišla pravo do direktora.
On je prosledio ovde brzinom svetlosti.
Upozorio sam ga da ne doliva ulje na vatru.
Ovakve situacije su potencijalno zapaljive.
Ne znaš šta može da se desi. - Tako, Atakane? -Da.
Stvari izmaknu kontroli
i dobiješ rulju željne krvi.
Uvek treba prvo istražiti. Guverner je ljut na direktora.
Ne razumem.
Ko nas optužuje za nepristojni kontakt?
Osim toga, direktor nas je poslao ovde.
Nije nam ništa rekao.
Misli da se ponaša profesionalno.
Vidite, deca su vam draga, štipnete ih za obraz ili šta god.
Ali u njihovom uzrastu mozak radi drugačije.
Nikada ne iskazujemo naklonost na takav način.
Izbegavam čak i sestričinu u školi
da me ne optuže da sam nepristrasan.
Šta to govoriš? Kakve to ima veze sa ovim?
Sedam godina radim u toj školi
i eto šta se desi.
E moj ti, ja sam ovde trideset godina i još me blate!
Je li tako lako ocrniti nekog?
Jeste. Gađaj blatom i vidi šta će se dogoditi.
Šta je sa čašću i dostojanstvom? Da li je to lako uništiti?
Izvinite, ali ovo je krajnje ozbiljno. - Ko kaže da nije?
Ne budi detinjast, aman, čoveče.
Koji učenici su se žalili? - Vidite ovako.
Ovo je sve što treba da znate. U redu?
Žalba postoji.
Savetnik je pričao sa devojčicama da razjasni situaciju.
Da. -Šta su rekle?
Ne mogu to da vam kažem. - čuj ti to!
Optuženi smo, ali ne znamo zbog čega.
Kako je to moguće? - Da, ali...
Kenane, već vam je rečeno! Tako ti Boga!
U vezi je vašeg kontakta sa učenicama. Šta još ima da se kaže?
Kako tačno glase optužbe? Ako znamo, mogli bismo da...
Šta bi ti, da vam nacrtam šta ste uradili?
Kao kojekakva deca?
Odrasli ste ljudi. Zaboravite na to.
Razgovarao sam lično sa đacima.
Srećom,
žalba se odnosi na vaše ponašanje na času.
Šta smo uradili?
Ne mogu da vam kažem. - Šta smo uradili?
Smiri se, Kenane. Neka završi čovek.
Da se to desilo van nastave, kad niko nije prisutan,
ne bi vam bilo spasa.
Ko je izneo optužbe? Ili bar, u kom su odeljenju?
Ponavljam, u ovakvim slučajevima,
informacije se drže u tajnosti.
Dosta više, aman. Ne možemo da vam kažemo imena.
Ne biste onda bili objektivni.
Slušajte pažljivo.
Ne pokušavajte da saznate ko su oni, ili ćete biti u gadnoj nevolji.
čak ni ja neću moći da vas spasem.
Savij kolena. Crpićeš snagu iz kolena.
Hajde. Ne tako.
Kako to stojiš? Gledaj mene.
Izbaci ramena. Serviraj.
Šta se događa? Kakve su ovo gluposti?
Ne znamo, Tolga.
Gde su to čuo? - Od Bekira.
Reče da će popričati sa vama.
Kobajagi. Prijavio nas je guverneru.
Ozbiljno? - Sada ćemo mi da pričamo.
U kancelariji je? - Sačekajte.
Gospodine? Možemo da popričamo na brzinu?
U čemu je problem?
Prijavili ste nas, a da nam niste ni rekli. Zašto?
Sledili smo pravila.
Koja pravila?
Slušajte... - Šteta je već načinjena.
Nema šta više da se kaže.
I sekretar i guverner
frapirani su načinom na koji ste se poneli.
Samo sam se držao pravila.
Ne radi se o pravilima. Pustite sad to.
Ne krijte se iza njih.
Znate bolje od nadređenih? - Zaboravite njih.
Vama govore jedno, meni drugo.
Rekli su da sam postupio najbolje moguće.
Ne lažite me. - Zašto bih lagao?
I mi smo razgovarali sa njima. -I?
Ne govorite o laganju. - Smirite se, momci.
Vrata su otvorena. čuće nas učenici.
Izađite napolje!
Ne motajte se ovde.
Razumem da ste ljuti na mene.
Možda sa punim pravom.
Ali čim sam čuo za to, zvao sam drugara savetnika.
To je njihova specijalnost, zar ne? -Svakako.
Savetovao me je da to ne prikrivam.
Ili će okriviti mene. - Tako je.
Stavljam se na vaše mesto,
a razmišljam i o našim učiteljima.
Razmišljam na glas. Možda ste mogli...
Ne, ne! - Pokušavam da kažem...
Pustimo sad šta je ko uradio.
Svako od nas mora da iznese svoju nameru.
Nameru? Kakvu nameru mogu ja da imam?
To nastojim da saznam.
Hajde, molim te! - Stavi se na moje mesto.
Trudim se. Ali i dalje mislim da ne bih postupio kao vi.
Šta bi ti učinio? - Prvo razgovarao sa učiteljima.
Dobro, ali pretpostavimo da su učitelji krivi?
Pretpostavka samo.
Da li bi priznali krivicu? Ne bi nikad.
Šta ako neko manipuliše decom kako bi kaznio učitelja?
Ko bi onda zaštitio učitelja?
Zar ne bi trebalo da direktor sasluša obe strane
i osloni se na zdrav razum?
Da si ti zadužen, ne bi tako govorio.
Štitiš svoju poziciju. Ne pokušavaj da se izvučeš.
Ne izvlačim se. Pokaži malo poštovanja.
Samo sam pratio pravila. - Ne krij se iza pravila.
Koliko godina zajedno trulimo u ovoj rupčagi?
Nismo li zaslužili pravo
da nam se saopšti pre podnošenja izveštaja?
U pravu si, ali ovo nije uobičajeni problem.
Nisi siguran šta da uradiš kad čuješ ovako nešto.
Te pomisliš da je najbolje da se obratiš stručnjaku.
Vrtimo iste priče.
Reci nam šta se desilo od početka, majku mu.
Moramo da razumemo. - Tako je.
U petak, onaj mali Demir,
doneo je laser u školu i uperivao ga u suknje devojčica.
Devojčice su mi se požalile, pa sam okupio sve dečake.
U učionici osmaka. - Da. I Tolga je bio tu.
Kevser je okupila devojčice. - Gde?
Kevser i Saime su obe bile tamo, ali je Kevser govorila.
Gde, pitao sam? - Učionica petaka. -Da.
Stani. Šta je Kevser rekla devojčicama?
Običan savet. - Šta je tačno rekla?
Saime im je poručila
da povodu računa o izgledu i ponašanju.
Ne prilazite muškim učiteljima. Sada ste odrasle.
Pazite čak i kada prolazite pored njih.
Jašta, to je greh. Kada prolaze pored nas?
Kakva bestidnica! -Bekir zna ostatak. Bio je onde.
Kevser je rekla devojčicama da budu formalne.
Šta je time mislila?
I da učitelji moraju da poštuju distancu.
Zatim je pitala da li neko ima žalbu.
Šta je time htela? Ne kapiram.
Sramota! Ovo je nečuveno!
Pozvala je da budu oprezne. U čemu je problem?
Rekao bih da je puna mržnje, ali kako god.
Dobro. I?
Zatim su dve devojčice podigle ruku.
Zamolio sam ih da izađu napolje.
Došli smo ovde. - Ko su one? -Nije važno.
Hajde, možeš da nam kažeš.
Bar nam reci koji razred. Sedmi? Osmi?
Ne smem to da kažem. Pravila su izričita.
Sekretar je to naglasio.
Bez imena, da bi se đaci zaštitili.
Ko je sve bio u prostoriji?
Ja, Kevser, Saime i devojčice.
Pričali smo ovde sa njima, a ne pred drugom decom.
Kao da je bitno. Kevser će sve da ispriča svima.
Šta su dve učenice rekle?
Glupo mi je i da pričam o tome.
Ne, ne. Moramo da znamo optužbe.
Rekle su da stavljaš ruke oko njihovog struka i ramena.
Ja?
Nikada to nisam učinio.
Ne radim to ni sa najboljom drugaricom.
Koji moj? -A ja?
Štipaš ih za obraze. To su rekle.
Kakvo, bre, štipanje?
Želele su još da kažu,
ali sam se zabrinuo pa sam ih prekinuo.
Sačuvaj Bože!
Sad, da li im verujem... - To nije bitno.
Ne radi se o tebi.
Pokušavamo da shvatimo šta se desilo.
Na to sam mislio. Nije pitanje verovanja ovde.
Ne vuci me za jezik.
Nagledao sam se direktora ovde za sedam godina.
Potežete veze da dobijete posao,
zatim sve zaserete, a mi ispaštamo.
Gluposti. - Kako gluposti?
Grešiš, Kenane. - Greška je ono što se desilo.
Vidi, Kenane. Znaš da nisam član sindikata.
Nemam drugove u direktoratu. - Pa šta? Sve se zna.
Sve se zna, bez brige.
Direktor treba da zna da se nosi sa ovakvom situacijom.
Možda si ljut na mene jer si mišljenja
da bi ti trebao da budeš direktor.
Taman posla. - Možda si u pravu.
Najduže si ovde.
Ali nisam ja kriv što ti mesto nije ponuđeno.
Kunem se,
kada su mi ponudili posao, prvo što sam rekao je:
onaj ko je najduže ovde zaslužuje da bude direktor.
Pitaj ih sam. - Nije to problem.
Jeste. -Ne, nije.
Svi se znate godinama. Došao sam ovde posle vas.
I čujem optužbu. Ne poznajem vas dobro.
Naravno, imam sumnje.
Zato postupam u skladu sa propisima.
Šta je bilo, bilo je.
Reci nam ko su one.
Ne uvlačite me u ovo, molim vas.
Do guše si već u tome. - Nema šanse.
Ne uvaljujte me u nevolju.
Znate da su pravila stroga. - Ne govori kao direktor.
Šta ćemo da radimo? Uzmemo oružje? -To vam govorim.
Kakva korist od toga što znate?
Nek ostane misterija. Pa šta?
Svi u školi će znati, osim nas.
To je apsurdno. Paranoja će nas ubiti.
I tako će se uskoro saznati. Ne drži nas u neizvesnosti.
Saznajte onda sami.
Strpite se. Ne uvlačite me u nevolje.
Prava si kukavica.
Kakvo je to prijateljstvo
bez rizika ili žrtvovanja?
Ne pokušavaj da me obrlatiš tim pričama.
Neće upaliti. - čuj ga kako priča.
Znaš li da su hteli da te otpuste jer si se zabavljao sa Firdevs?
Mi smo se založili za tebe. Lagali smo i rizikovali.
Zašto kriti tajnu koja će uskoro biti razotkrivena?
Dajte, ko bi me otpustio zbog Firdevs?
Pričaš gluposti. - Gradonačelnik je merkao.
Znam, ali povukao se kada ga je odbila.
Zar nije prirodno da je hteo da te se reši?
Nema šanse. Nema smisla.
Neka bude po vašem. Nemam šta više da kažem.
Pazi.
Obećavamo da nećemo reći da znamo.
Je li tako, Kenane? - Naravno, znamo da je zabranjeno.
Neće znati ni đaci, niti bilo ko drugi.
Nije lako kad ti ovako nešto visi nad glavom.
Slučaj je zatvoren. Neće ga više otvarati.
Ti nas najbolje razumeš u ovoj rupčagi, zar ne?
Jebi se, Tolga!
Tako radi dečji um. Uzeo si joj pismo.
Sveti se zbog toga.
Ima glupu drugaricu koja je ljuta na Kenana. -Molim?
Vidite kako im rade mozgići u tim godinama?
ček, kažeš da... - Slušajte.
Ovo niste čuli od mene. Jasno?
Naravno, pravićemo se da ne znamo.
Tako je najbolje.
Naravno. Nismo deca.
ček, kažeš da su to...
Upravo. One glupače,
Sevim i Ajlin.
Nažalost. I mene je iznenadilo.
Ali možda i nije trebalo.
Kažu: "Ništa što je ljudsko, nije mi strano."
U redu sve, ali nisam ja našao pismo.
Uzeo sam ga da bih je zaštitio.
Kako je ona to mogla da zna?
Mislila je da si ga pročitao. - Kako sam ja umešan?
Nisam ni znao za pismo. - Ne znam, Kenane.
Samo ni ne pomišljajte da pričate sa njima o ovome.
Uvalićete se u veliku nevolju. Slučaj je zatvoren.
Manite se ćorava posla.
Znamo, upozorio nas je direktor.
Ali je živa sramota.
Stalno ponavljaš to "sramota".
Sada je više od toga.
Rekao sam ti da prestaneš da im daješ poklone.
čuj ti to.
Sada sam ja kriv?
Nisam tako mislio. - Nego?
Ovde nije kao tamo odakle si došao.
Svaka regija ima svoje tradicije. Je li tako?
Takve stvari ovde mogu pogrešno da se protumače.
Nemoj mi te priče o vašim tradicijama, pobogu!
Jaki na rečima, nikakvi na delu.
Kakve to veze ima? Predočavam ti situaciju.
Jebeš to!
Klanjate se konsenzusu.
Zašto se onda žališ na druge nepravde?
Smiri se.
Da li je pogrešno pokušati da promeniš svoje zatucane navike?
Rizikovati da uvedeš ovde civilizaciju?
To će uvesti civilizaciju? - A kako drugačije?
Pogledaj oko sebe. Ako mi učitelji to ne uradimo, ko će?
Ako smo i mi zarobljenici opresivne kulture,
ko će da načini promene?
Gle, ovo mesto ti je zatupelo način razmišljanja.
Odakle dolaziš, možda bismo sada već bili na sudu.
Znači, uvek si tako razmišljao
u vezi poklona, ali mi nikad nisi rekao.
čekao si do sada. E, to mi ne ulazi u glavu.
Pa šta? Zar ne možemo da nagradimo najbolje đake?
Niko to ne kaže. Ali ako ovi iz Odbora
čuju za poklone kasnije,
mogu da nastanu ozbiljni problemi.
Zbog toga.
Zbog vas sam sve pojeo.
Olizao sam tanjir, da se ne baci.
Dobro jutro, gospodine. - Dobro jutro.
Sedite.
Izvadite sveske.
Izvadili smo. -Bez priče. Izvadite sveske.
Naslov: "Perspektiva".
Kako? -Perspektiva.
Šta je to?
Tišina.
Gde da pišemo? - Gde god želite.
Bez priče! Pišite u tišini!
Bez priče!
Pokušavam da vaše male mozgiće napunim nečim korisnim.
Ne otežavajte. U redu?
Niko od vas neće postati umetnik.
Toliko je jasno.
Sadićete krompire i šećerne repe,
kako bi bogati lagodno živeli.
Je l' tako? Nažalost, jeste.
Takva je stvarnost. Ne možemo to da promenimo.
Šou mora da se nastavi.
Zato ne pričajte, pišite ono što diktiram.
Pišemo i donji deo, gospodine?
Molim? -Donji pasus. I to da pišemo?
Zašto pitaš?
Ima praznine. Da li i to pišemo?
Rekoh, zašto pitaš?
Da li da pišemo... - Pitamo zašto. čuješ li?
Kojim jezikom govorim?
Niste objasnili šta treba da se napiše.
Pišite šta god želite.
Šta ja ovde radim, koji moj?
Hteo si da me vidiš? - Uđi.
Obratilo mi se nekoliko đaka.
Kažu da si ih uvredio.
Valjda su se uplašili. - Stvarno?
Teško su to primili. - Koji đaci?
Nije bitno.
Kažu da si im rekao da sade krompire ili šta već.
Samo ti govorim da budeš oprezan.
Biće belaja ako kažem njihovim roditeljima.
Znaš da su sanjari. - Jasno mi je.
Samo polako, u redu? - Dobro. Razumem.
Zaista razumem.
Sedite.
Dođi ovamo.
Ti, tebi govorim. Dođi ovamo.
Sreća pa živiš daleko. Dosta ti treba da stigneš.
Inače bih te izbacio iz mog odeljenja. Jasno?
Izađi ispred. Stoji pored vrata.
Hajde, izađi.
Napolje. Napolje!
Je li još neko željan nevolja?
Ne stidite se, rešićemo to.
Sefa, lepa kravata.
Da, gospodine. - Pozajmićeš mi je jednom.
Dobro, hoću.
Gospodine? - Da.
Vi ste prvi učitelj koji se naljutio na Sevim.
Nisam to očekivao. - Tako to ide.
Baš sam iznenađen.
"Ne nazivaj čoveka srećnim dok ne umre."
Je li tako? - Da, gospodine.
Moj savet je,
da ne verujete tračarama i spletkarošima iz razreda.
Važi? - Da, gospodine.
Ako čujete da lupetaju, obavestite me.
Važi? - Da, gospodine.
Da? - Sevim je rekla mojoj sestri...
Dobro, dečko, ne sada. Mislio sam od sada nadalje.
Ne spominjite prošlost.
Znamo svi
ko su i šta su ti ljudi.
Samo ih je nekolicina, zar ne? -Da.
Uvek ima takvih ljudi.
Bitno je znati sa njima.
Najbolje je držati distancu.
Prestati da se družite sa njima. U redu?
U redu, gospodine.
Ne naslanjaj se na zid.
Rekoh, ne naslanjaj se. Odmakni se od zida.
Da, ti. Odmakni se od zida.
Dalje.
Pogledaj nas, Samete.
Naši problemi nisu prošli. Klonim se čak i sestričine.
Džaba, vidi šta govore.
Izgubio sam skroz apetit.
Nije trebalo da čobanstvo zamenim sa učiteljstvom.
Imao bih makar mir. - To sigurno.
Bolje goniti ovce na planini nego u školi.
Tolga se folira da se saoseća sa nama.
A ovamo nam se smeje iza leđa sa Fridevs.
čuo sam ih danas. Mislim da uživaju u ovome.
Stvarno? Gde? - U zbornici.
Prestali su kada su videli mene.
Ma, ko ih šiša.
Da mi je samo da odem odavde,
nikad ih više ne bih video. -Jeste,
ali opet nije svejedno.
Kolege smo, majku mu.
Kakve kolege, kakvi bakrači.
Ovde svako svakog pokušava da zavrne.
Svi su jadni, zar ne vidiš? - Tačno tako.
Izbegli smo metak. Zamalo da završimo u novinama.
Ne preteruj. Nema potrebe za tolikim strahom.
Zašto bih se bojao nakon svega što sam prošao?
Sedam godina si ovde. Sve što si video je dosada.
Nije tačno. Ne govori to.
Ni u početku nije bilo lako.
Kada sam saznao da sam postavljen ovde,
u avgustu,
pre sedam godina,
bio sam u planinama blizu našeg sela.
Gonio sam očevo stado ovaca.
Osetio sam olakšanje jer imam posao.
Bio sam presrećan.
Istog dana smo čuli da mi je zet umro.
Samo što se oženio mojom sestrom. - Šta se dogodilo?
Otišao je u Dijarbakir gde je sestra predavala.
Naravno, tamo ga niko nije znao.
Mislili su da je špijun, ubili su ga u centru grada.
Ne zezaj.
Organizacija se posle izvinila. Mislili su da je vojni špijun.
čovek je mrtav.
Kakvo dobro od izvinjenja? - Užas.
Razgovor krvlju je postao sudbina našeg istoka, nažalost.
Nisam mogao ni da proslavim posao profesora.
Spoznao sam kako je osetiti radost i tugu istovremeno.
Hej, odlaziš ove godine.
Nemamo nijednu zajedničku sliku, a cimeri smo dve godine.
Slikajmo se ovde.
Dobro. Šta, selfi? - Ne, nešto bolje.
Sa pogledom na iza.
Dobro.
Gde da stanem? - Dođi ovde.
Stavi ga tamo. - Podesiću tajmer.
Pogled je neverovatan. - Stajaćeš tako? -Da.
Spreman? -Slobodno.
Kako si? Bolje? - Dobro. Hvala.
Bio si na infuziji? - Jesam.
Uzeću ovo. -Slobodno.
Da dovedem nekog? - Nema potrebe. Mogu sam.
Spisak je unutra. čak i veličina čizama.
Samo ih razdeli.
Napred.
Naručili smo kaput za tebe. Uzmi bilo koji iz kutije. -Važi, gospodine.
Uzeću ovaj.
Stavi ga u jednu od onih torba tamo.
Dobro.
Pogledaj u kutiju, Delila.
Uzmi koji god kaput i džemper hoćeš.
Mogu ove da uzmem?
Važi. Iza tebe je torba. Stavi ih unutra.
Uživaj u njima. Ne pokazuj nikome.
Reci sledećoj osobi da uđe.
Hvala, gospodine. Doviđenja.
Napred.
U mom si odeljenju? - Da.
Kako se zoveš? - Halime. -Dobro.
Uzmi šta god želiš. U onoj kutiji su ti čizme.
čime ti se bavi otac? - On nije tu.
Je li u gradu?
Ali roditelji su ti živi, zar ne? -Jesu.
Odabrala si? - Da. -Dobar izbor.
Nisu ti male? - Ne, taman su.
Iza tebe je torba. Stavi ih unutra.
Dobro si?
Poleteli smo u vazduh.
Sećam se da sam ležala na zemlji.
Svi su vrištali i zapomagali.
Tada sam još bila u jednom komadu.
čelična loptica mi je pokidala venu i dobila sam gangrenu.
Neverovatno. A Hitna pomoć i policija?
Idi beži. čak je policajac rekao svom odredu da nas se otarase.
Stoji u izveštaju.
Hitna pomoć je kasnila, a taksisti nisu hteli da prevezu ranjene.
Nisu hteli da uprljaju sedišta. -Da.
To i još gore.
Dospela sam u bolnicu zahvaljujući tipu koji je namolio taksistu.
U suprotnom... Izgubila sam dosta prijatelja tamo.
Videla si tog tipa kasnije? -Da.
Javio se nakon pet ili šest meseci.
On je iz istočne podružnice. Bilo je užasno u bolnici.
Ležala sam tamo osam meseci.
Većina doktora su bili iz našeg sindikata.
Pokušali su da spasu nogu, ali nisu uspeli.
Kad su je odsekli, mislila sam da ću umreti.
Nisam verovala da je takva bol moguća.
Da su rekli: "Bol će minuti, ako ti ubijemo roditelje."
Glatko bih pristala. Samo da stane.
Izvinite što vam sve ovo govorim za vreme jela.
U redu je.
Zaista je neverovatno. Ostao sam bez teksta.
Neke stvari ne možeš da pojmiš bez iskustva.
Ovo je jedno od njih.
Znaju li ostali nastavnici za eksploziju?
Ne, misle da je nesreća. Neko možda i znaju.
Ne zapitkuju? Pa, i ne. Škola je velika.
Svako gleda svoja posla. I nisam prisna ni sa kim.
Bolje da ne znaju.
Samo bi te osuđivali.
Najgore je, dok se ovo nije desilo,
moji nisu znali za ništa.
Prate politiku, ali nisu radikalni.
Moji su isti takvi.
Kako tvoji mogu da budu radikalni?
Žive u seocetu.
Jedina briga su im stoka i tebe da ožene.
Nemoj tako.
Viđao sam radikale i fanatike u tom seocetu.
Kenan je iz sela Alavi. Iste kulture kao ti.
Briga me za te sektaške podele.
Primitivne su. - Apsolutno.
Ali, sigurno su bili dotučeni.
Ko? - Tvoja porodica.
To je posebna jedna tema
o kojoj ne bih sada. - Ne primećuje se po tvom hodu.
Ozbiljno! Hodaš bolje od mene. -Hvala.
Kvalitetna protetika.
Država isto obezbeđuje, ali nisu ovako dobre.
Šepaš od njih.
Ako sam uzmeš, oni ti pokriju deo sume.
To i nije loše.
Šta bi sa kolima?
čekam da ih preprodavac doveze. - Znači, uzela si?
Nego šta.
Odlično!
Treba prvo da se zamene pedale za kvačilo i kočnicu.
Nek je sa srećom! čestitam!
Promeniće ti život, videćeš.
Kada će ih doterati?
Mogu da te slikam?
Zašto?
Ovaj, možeš, naravno.
Imaš zanimljivo lice, zapravo.
Lice koje nekako otelotvorava ovu zemlju.
Misliš? -Definitino.
Upotrebiću ga za izradu portreta.
Naravno.
Skloni tanjir.
Ti, pomeri ruku van kadra.
Napraviću to ovako.
Šta ja da radim? Gledam u tebe?
Ništa. Samo gledaj u aparat.
Na prvi pogled deluje kao obično lice.
Ali posle se negde duboko ispod nazire tuga.
Nisam sasvim sigurna.
Izvinite ako sam postala čudna. - Ma, u redu je. Hvala.
Ne mrdaj.
Ne smej se.
Moji roditelji idu sestri u posetu u Istanbulu.
Možete da dođete, spremiću vam ručak.
Može, ali ne bismo da ti stvaramo posao.
Nema problema.
Ne očekujte sad neku gozbu, ali nećete ostati gladni.
Špagete i vino su zagarantovani.
Odlično! Moje omiljeno. -Je li?
Volim špagete i vino.
Obožavam ih.
Vreme je užasno. - Ma nemoj?
Zaledilo se sve.
Dozvolili su da se zaledi slavina u džamiji.
Hiljadu puta sam im rekao da ostave da voda teče.
I kapljanje je dovoljno. Neki idiot je uvek zavrne.
Tako je hladno. Nisam video kuda idem.
Napolju je mrkli mrak.
Da drmnem još ovo i idem. -Šta?
Kažem, idem nakon ovog. - Gde ćeš? Sedi tu i uživaj.
Neka, bolje da idem. Isekli su mi struju.
Zašto da čamiš kući u mraku?
čeka ga majka. -Šta? - Majka ga čeka.
Otidi u njihovu ulicu u bilo koje doba noći
i videćeš malu siluetu pokraj prozora.
Njegova majka.
Stoji tamo celu noć dok se on ne vrati.
Uvek joj kažem da ne znam kada ću se vratiti,
ali ne sluša.
čim se približim ona ugasi svetlo i legne.
Kao da ne vidim. Makar da ne gasi svetla.
Ne krivim je. Ne veruje ti.
Sada se popravila. Kada je bio mlađi,
izašla bi i tražila ga u zoru.
Nije to više u stanju. Sirotica samo čeka kraj prozora.
Shvatila je još tada.
Šta? - Šta "šta? -Šta je shvatila?
Da si nemirni probisvet i da nema vajde od tebe.
Tako je to ovde.
Ne samo moja, sve majke ovde su zabrinute.
Kada sam imao samo sedam godina,
mračne noći kao ova,
policija je došla i odvukla tatu iz kreveta.
Dok su ga odvodili, rekao je "stanite".
Pretražio je džepove.
Našao je srećku, dao je mami, i to je bilo to.
Više ga nismo videli.
Zato mama brine za mene sve ove godine.
Ne zato što sam nemiran.
Elem,
zanimljivo je što
jedina stvar koju pamtim od te noći,
nije moj otac.
Nego treperenje na plafonu od šporeta.
Godinama sam se pitao zašto se toga sećam.
Te sam shvatio da se ne radi o tome šta se dogodilo,
već o tome šta je iznad vidljivog.
Šta se događa unutra.
Dobili ste nešto? - Molim?
Srećka, dobili ste nešto? - Ma jok.
Niste ni povratili novac?
Bokte! Kako da ne dobijete ništa od takve srećke?
Zaboravi. Uvek ista priča.
Svake godine se pretvara da ide.
Zatim ga vidim zavaljenog u čajdžinici.
Moraš da se dovedeš u red. Pređi sa reči na dela.
Ako želiš da odeš, idi.
Misliš da je život u gerili pesma?
Nađi pristojan posao,
da tvoja majka može da spava na miru.
Spasi prvo svoju majku,
a onda spašavaj svet.
Dobro, Vahite. Ako je to ono što misliš, ućutaću.
Slušaj. Vremena su se promenila.
Ništa nije kao pre. Sada živimo u doba odmazde.
Danas su svi željni osvete.
Ništa više nije jasno.
Niko ne zna ko šta želi,
ili ko neće dati šta, i zašto neće?
Sve strane tapkaju u mraku.
Dobro slušaj. Uđeš li u močvaru, potonućeš.
To je sigurno.
Poželiš li da isušiš močvaru,
moraš da budeš pametan i ne uđeš unutra.
I moraš imati strpljenja.
Ako želiš da se udaviš, to od tebe zavisi. Jelda, učitelju?
Znaš šta ja mislim?
Kad bi postavio policu i na nju stavio sve razbacane stvari,
zaličila bi prodavnica na nešto.
Vene ti srce, Vahite.
Obuzeo te je strah.
Sigurno je do godina, ali to je u redu.
Ko govori o strahu?
Život je više od punog stomaka.
Na primer? - Gomila stvari!
Potonuću ako moram! Šta imam da izgubim?
Šta imaš da izgubiš? Samo svoj život, mamlaze!
I svoju mladost.
Tebi je to ništa?
Samo pričaš u prazno.
Život je dragocen čak i ako je zaludan,
neveran i nečastan? - Daj mi viski.
Naravno da jeste. Bez sumnje.
Naravno da jeste.
Misliš da je svako bez pištolja uhljup.
Je li? Kako se ono kaže:
"Nemoj da te starost pita gde ti je bila mladost."
Znači, mi smo zaludni, neverni i nečasni?
Niko to nije rekao.
Ali reći će, ako tako nastaviš.
Pa šta i ako kažu?
To je tvoj problem. Zašto mene pitaš?
Ali jednog dana će ti reći. - Trebaće im hrabrosti za to.
Trebaće im muda od čelika. Ko god to kaže,
propišaće na stomak.
Ne ponašaj se kao dete. Šta će ti pištolj?
Iznenađen sam što tom kretenu nisi dao ono što zaslužuje.
Uvek pričaš o časti. - Šta je trebalo da mu kažem?
Znaš na šta mislim. - Ne govori u zagonetkama.
Rekao sam ti da bi razlikovao prijatelja od neprijatelja.
Da neko stane
na sred prokletog sela
i olajava te, ne bih to tolerisao.
Ja sam takav. Ne bih to dozvolio.
Ispada da sam ja sada kriv?
E, vala, bolje da ništa nisam rekao.
Niko nije kriv.
Ne ućutkaš li čoveka,
pustiš li ga da govori, on će razvezati jezik.
Voliš da se razmećeš,
a nećeš da sprečiš tipa da olajava.
Nije u redu. Izvini.
Kako god, idem.
Sačekaj. Zajedno ćemo.
Ne. -Idemo zajedno.
Neću moći da ustanem ujutru.
Onda nemoj da ustaješ. Sedi. -Ne, ne.
Uživajte vas dvojica. - Hajde, sedi.
U čemu je tvoj problem?
Da nisi previše oštar prema njemu?
Zašto si mu držao slovo? Nisam ništa razumeo.
Dolazi ovde i kaže mi,
taj i taj je rekao svašta nešto za tebe.
Svakakve gluposti. Zašto nisi ništa preduzeo?
Jesi li spomenik? Maca ti pojela jezik?
Ovo nije prvi put. - Dobro.
Ne mogu više to da slušam. - Opet mislim da si preterao.
Nije uvek lako da uskočiš.
Ljudi ogovaraju. Neka ih.
Vidi, ubedačio si malog iz čista mira.
Treba da se pomiriš s njim.
Kao što vidiš, ovde ne možeš da gledaš svoja posla.
Svi žele da odabereš stranu.
Jedni te nazivaju kukavicom, drugi izdajicom.
Te neko dođe i kaže da si prevrtljivac.
Takav ti je ovde život.
Jednom čoveku sam izlečio dve krave.
A onda je došao i ubio mi psa.
Zašto? - Jer je čovek.
Da, čovek je.
Kako je? Još si budan? -Da.
Moram da isključim školska svetla. Bio sam na dužnost i zaboravio.
Imaš čaj? - Ne, ali mogu da spremim.
Dobro, pristavi. Ja ću da pogasim svetla.
Dobro. -Ključevi?
A, da.
Šta je to? Jesi li ti sve to nacrtao?
Šta? - Slike na zidu? -Nisam.
Pre mene je ovde živeo učitelj istorije.
Kada je otišao,
pitao me je čak da platim za kuhinjski sto.
Jesi li platio? - Naravno da nisam.
Kada sam odbio da platim, pokušao je da ga odnese sa sobom.
Kakva budala.
Takav idiot se jednom rađa.
Grejao se na ugalj do maja, kako ga niko ne bi koristio.
Tako da, jeste. Bio je pravi seronja.
Verovatno ih je njegov sin nacrtao.
Zašto je nisi prekrečio?
Zašto bih?
Elem...
Usput,
ono što se desilo se sigurno pročulo selom.
Koje? Misliš na... -Aha.
Govori se svašta.
Kao šta? - Ništa određeno.
Obične spekulacije.
Briga te. Pa šta ako se pročuje?
"Pa šta"? Razepeće nas.
Ništa se neće desiti. Ne paranoiši.
Nije to paranoja.
Ne mogu to da izbijem iz glave.
Šta da izbiješ?
Ništa mi nije jasno.
Ili bolje rečeno, nema nikakvog smisla.
Kako to da devojčice
o kojima imam visoko mišljenje, koje izgleda da me vole,
mogu da kažu tako nešto za mene?
To ti je dečja psihologija.
Ko zna šta su mislile?
Da, ali nema nikakvog smisla. To me muči.
Ne znam zašto to radiš sebi.
Goni se, Tolga. Uvek si takav flegman.
Grešiš. I ja sam u šoku.
čak sam i rekao devojčicama da su to ozbiljne optužbe.
Odgovorile su da ih to uznemirava i sve to.
Pitao sam ih zašto su se onda družile sa tobom?
Šta su rekle? - Ništa konkretno, naravno.
"Znate kako, gospodine, bla, bla bla..."
Dobro, ali šta su rekle?
Šta je, recimo, Sevim rekla?
Ne sećam se tačno.
Da je uznemirena, i takve stvari.
I da se plaši. - Plaši?
Nešto tome slično. - čega plaši?
Ne znam.
Mada se čini da su se više navrzle na Kenana.
Kako to? - Kao da su ljute na Kenana,
a ti si kolateralna šteta.
Šta to pričaš?
Samo kažem da je možda Kenan njihova meta.
Zašto?
Možda Kenan zavidi što devojčice tebe vole, a njega ne.
Te se ponaša previše drugarski s njima.
Je li to moguće? - Ne znam.
Možda nešto slično.
Kažeš da je Kenan njihova prava meta,
a da sam se ja našao u sredini?
Da.
Ajlin se u stvari više žalila na Kenana.
Ali i Sevim je rekla neke stvari.
Tipa da ih je štipao za obraz. -Ozbiljno?
Pilji u njih za vreme nastave.
čuj ti to.
Ne izgleda dovoljno hrabar za takve stvari.
No, možda jeste. - Ne bih znao.
Možda je Sevim nagovorila Ajlin da ne bi bila sama.
Znaš Sevim. - Ne tako dobro.
To je moje mišljenje.
Šta ja radim ovde?
Sa kakvim to ljudima imamo posla?
Zašto smo počeli da se bavimo ovom usranom profesijom?
Sve te godine studiranja.
Ne spominji ovo nikome.
Kome bih rekao? - To je samo moje mišljenje.
Možda grešim.
Ne, verovatno si u pravu.
Pogledaj ga.
Uvek je onaj od koga najmanje očekuješ.
Još mi drži predavanja o etici.
Kako ne bi trebalo da dajem poklone i da poštujem tuđa osećanja.
Vidi, vidi...
Sa mnom je našao da se poigrava.
Kakav pacov.
Zdravo. -Zdravo.
Jesi li jeo? -Da, uzeo sam neko pecivo u gradu. Posluži se.
Opa, fino.
Nisam jeo ceo dan. Odlično.
Pogrej ga. - Nema potrebe.
čaj? -Ne, hvala.
Prijatno. Šta ima?
Na šta misliš? - Zašto nisi jeo?
Roditelji su ostali bez lekova.
Trebao im je novi recept.
Apotekar je odbio. Rekao je da moraju lično da dođu.
Kako da matori ljudi prevale toliki put?
I ti si bio u gradu? - Da, uglavnom u bolnici.
Je l'? Da sam znao, zajedno bismo se vratili.
Mogli smo, ali sam imao obaveze.
Išao sam i do mehaničara.
Nisam stigao da jedem u celoj gužvi. Šta si ti radio?
Sećaš se da su zabrljali moju ocenu za učitelja?
Otišao sam da je popravim. - Popravili su je?
Bunili su se, ali je to završeno.
Najgori zavod za školstvo na svetu.
Kako su mogli da zaborave ocenu za službu?
Šta sad... I službenici su ljudi.
Istina.
Ali ima veliki uticaj na sudbinu učitelja.
Nekoliko poena mogu da odrede gde ćeš provesti celu svoju mladost.
Ako nisi primetio, dosta ljudi
bi nezasluženo bili ispred tebe.
Dobro je što si to ispravio.
Učinilo mi se da sam video tvoja kola.
Umalo nisam potrčao za tobom, ali nisam bio siguran.
Što nisi zvao?
Nisam hteo da ti smetam. - Zašto bi mi smetao?
Ne znam. Da li bih? - Da li bi šta?
Smetao. - Ne, što?
Vidim da nosite hleb kući, drugarice Nurej.
Briga vas što kučići gladuju.
Imaju oni svoje sudbine. -Vao.
Mislio sam da ne veruješ u sudbinu.
Puna sam iznenađenja.
Šta radiš ovde?
Izašao sam ranije sa posla, morao samo do zavoda.
A i trebale su mi pare. Sad sa posla?
Da, imali smo prodaju u dobrotvorne svrhe danas.
Gubljenje vremena, kao i obično.
Šta si očekivala, festival? Budi zahvalna na dobročinstvu.
Kakvi su ti planovi? Imaš vremena za kafu?
Ne mogu sada. - Dobro.
U stvari, i ja sam tanak sa vremenom.
Moram da se vratim. Nekom drugom prilikom.
Izvini. -U redu je, bre.
Drugi put. -Važi.
Šta Kenan radi? Je l' kod kuće?
Nemam pojma. Reče da mu je otac bolestan.
Nismo se ponovo videli.
Kao što rekoh, izašao sam ranije.
Nisi ga videla? - Ne, kako bih?
Ne znam, samo pitam.
Bilo kako bilo, čujemo se.
Šta vas dvojica radite za vikend?
Možete da svratite. - Molim?
Spomenula sam da moji idu. Dođite na večeru.
A, da.
Može u subotu? - Može.
Odgovara nam. Jesu li otišli? - Ne, sutra.
Prenesi onda Kenanu. Može u sedam? -Dogovoreno.
Poslaću vam adresu kasnije. -Okej.
Neće smetati komšijama? - Komšijama? -Da.
Borili smo se i stekli neka prava, znaš.
Ne lupetaj. - Samo pitam.
Decenijama smo se borili. -Naravno.
Bolje veruj u to.
Ništa manje nisam ni očekivao od vas, drugarice Nurej.
Vidimo se kasnije.
Zdravo. -čuvaj se.
Zdravo. -Zdravo. - Uđi.
Dobro si? - U majčinu, sapleo sam se.
Gde je Kenan? - Ako kažem da sam samo ja?
Zašto? -Kenan je do guše u obavezama.
Otac mu je mator i bolestan. - Trebalo je da mi kažeš.
Mogli smo da odložimo.
Misliš? Nisam razmišljao o tome...
Jesam li ispao smrad? - Ne.
Otići ću ako želiš. - Jok.
Ozbiljno. - Ništa strašno.
Šteta samo što propušta gozbu.
Uđi. - On je na gubitku.
Nema potrebe. Je l' te neko video da ulaziš?
Je l' te neko video? - Ne, prišunjao sam se kao lopov.
Šta bi sa stečenim pravima?
Dobro, ali ne treba preterivati.
Usput...
Hvala, nisi trebao. - Ma, ništa.
Nema nikog kod kuće?
Zaključala sam roditelje u ormar, neće nam smetati.
Lepo izgledaš, usput. Suknja ti pristaje.
Hvala.
Kupio si ih u dućanu?
Upakovane su kao peršun.
Za svaki slučaj. Znaš kako je ovde.
Staviću ih u vodu.
Sedi. Jesi li gladan? Možemo odmah da jedemo. -Može.
Dobro. Sešću onda. - Eto me za minut.
Neću ti verovati ako mi kažeš da si ih ti naslikala.
Jesam. Što? - Zaista su dobre.
Ovo je za tebe "početnički nivo"? -Da.
Ne zezam se. Mnogo si bolja od mene.
Ne shvatam samo kako možeš da nađeš značenje
u Kenanovom licu.
Nikad ne znaš gde ćeš naći značenje.
Bliži se vreme za premeštaje. Šta ćeš da radiš?
Daću sve od sebe da odem odavde.
Videćemo da li će se ukazati prilika.
A ti, još ne razmišljaš o tome?
Možeš da odeš bilo gde. Da sam na tvom mestu...
Teško mi je da odem. - Zašto?
Prvo, moji nisu za tu ideju.
Poznajem ljude u Istanbulu. Drugare iz organizacije.
Ako odem tamo, društvo neće biti problem.
Tamo je nemoguće ne uklopiti se.
Ako ne možeš tamo, nećeš nigde moći.
Neko mora da ostane ovde.
Šta će se desiti ako svi odemo? - Da, ima i toga.
Ali moraš da misliš na svoj život. - Život ide svojim tokom.
Ja sam svoje odradio. Sad je red na ostale.
četiri godine. Nije li to dovoljno? - Ako ti tako kažeš.
Mada mislim da malo preuveličavaš.
Preuveličavam sa čim?
Okrivljuješ ovo mesto za sve svoje probleme.
Šta očekuješ u Istanbulu? - Nemam pojma.
Gde god da odeš, tvoji problemi će te pratiti.
Ne mogu sada da razmišljam o tome.
Znam samo da me ovo mesto sputava.
Sve što vidim je praznilo.
Stvari zgrčene i povijene od hladnoće.
Gladne, bolesne, bespomoćne pse.
Iste stvari bi viđao i u Švajcarskoj.
Bez brige. -Nije bitno.
Suočiću se sa svojom sudbinom. Dobrom ili lošom.
Idi na sve ili ništa.
Baš. I ja sam bila takva pre eksplozije.
Večito u žurbi kao da nešto propuštam bez vizije.
Znači, trebalo bi da budem razuman, zadovoljan i zahvalan?
Naravno da ne. - Šta, onda?
Ako se žališ, to znači da nešto mora da se preduzme.
Shvatiš, iznerviraš se i kukaš.
Treba da reaguješ, ali to ne činiš.
Ti bežiš. - A šta drugo da radim?
Posvetim život ovom mestu? - Ne.
Odradio sam svoje i sada sam slobodan.
Malo li je što sam četiri godine ostavio ovoj vukojebini?
Nije, ali neko mora i to da radi.
Ja sam uvek za akciju, ljudi moraju da se aktiviraju.
To svetu treba. Da dospem? -Može.
Recimo, pratiš politiku i besan si na sve.
Jesam li? - Jesi.
čitam vesti ali ne pratim baš pomno.
To misliš jer stalno kukam?
Kukaš, ali ne delaš.
Moj otac je kao ti.
U penziji je i dokon je. Samo gunđa.
Je l' treba da se zapali ispred zgrade parlamenta?
Ne, ali gunđanjem ništa ne postiže.
Pa? - Usredsredi se na delanje.
Kako gledaš na svet?
Kako sebe svrstavaš?
Kako sebe svrstavam? - Mislim, kojoj doktrini naginješ?
Doktrini? O čemu ti?
Sigurno pripadaš nekoj frakciji.
Nemam potrebu da se deklarišem kao bilo šta.
Imao sam takve faze, ali to je davno bilo.
Ne radi se o fazama.
Kako doprinosiš svetu?
Šta preduzimaš? - Ovo je takmičenje u dobroti? -Ne.
Pitam te na čijoj si strani, gde misliš da pripadaš.
Ako želiš da odgovoriš.
Miran život unutar grupe sa istomišljenicima
nije za mene. - Zašto?
Ne veruješ u solidarnost? - Nije to.
Možda smatram da se to kosi sa slobodom.
Zašto? -Ne znam.
Samo znam da nešto u meni čvrsto odbacuje takvo postojanje.
Ne radi se samo o tebi.
Šta radiš za svet, pitam te?
Svako doprinosi na svoj način.
Neki su u većoj mogućnosti, a neki nisu.
U društvu, svako može da doprinese. -Tačno.
Kako se osećaš kada vidiš
silovanja, korupciju i izbeglice u vestima?
Uzrujano, ali svet je pun nevolja.
Zatvaraš oči. -Ne.
Distanciraš se od problema.
Šta i ako je tako? Mora li svako da bude heroj?
Ne, ali to je sebičluk.
Zar to nije razlog zašto svetu manjka razuma, jednakosti i savesti?
Misliš da ista pravila svugde mogu da se primene?
Da je ono što je nama smisleno, isto smisleno i onima u Mongoliji?
Kulture se razlikuju,
ali nisu li osnovne potrebe svuda iste?
Ne pitaj mene. Ni svoje misli ne mogu da saberem.
Kao što su? - Ne znam.
Smatram da su pravda i jednakost utopijska ideja.
Zamisao da svi moraju da budu isti je teška budalaština.
Svi se razlikuju.
Svet je borba između različitih pokretačkih sila.
Istorija je dokaz tome, ali to ignorišemo.
Ne volim ni da razmišljam o tome, jer vodi u haos.
Red je neophodan da bi se život nastavio.
Zato radije verujemo u te tvoje bajke.
To su činjenice, a ne bajke.
To je struktura istorije.
Ti vidiš haos kao negativnu i destruktivnu silu.
"Kad bi samo čovečanstvo imalo lepšu istoriju!"
E pa, žao mi je, nema.
Uporno pozivaš na pokornost.
Zar to nije protivno tvojim principima?
Nimalo.
Otmene reči neće nikad zameniti čin donošenja vode
na mesto pogođeno sušom.
Ima li ovom mizernom svetu spasa?
To je suštinsko pitanje. - Ne osporavam to.
Zašto me napadaš? - Jer si ovde.
Umoran sam od postavljanja sebi ista pitanja.
Ne misliš da je potrebna promena?
Neke stvari moraju da se menjaju, a neke ne.
Da li sam srećan zbog situacije u svetu? Nisam.
Ali to ne znači da moram da se priklonim jednoumlju.
To je pravi problem. - Šta?
Obrazovani ljudi kao ti su nesigurni.
Prepuštaju javnu scenu neznalicama.
Možda je javna scena njima i namenjena.
Podela je u ljudskoj prirodi.
Ideologije i svrhe mogu da budu zloupotrebljeni
da bi se ostvario krajnji cilj.
Ne razmišljam mnogo o ovome.
čovek zamisli, pokuša, stvori a zatim uništi.
Tako se istorija odvija.
Za mene, istorija je podsetnik na zasićenost nadanjem.
I ti si proizvod te iste istorije.
Kada bi na istoriju gledali kao sistem, zar nas to ne bi poštedelo konfuzije?
Stvarno veruješ da bi ljudi bili srećni ako bi se udovoljilo njihovim potrebama?
Zašto da ne? Nada je sve što imamo.
Zar nada nije uvek bila zvezda vodilja kroz istoriju?
Kao čekanje Isusa? - To je glupost.
Delanje ne može nikad da se poredi sa slabošću.
Slobodno društvo, ali ne pojedinci?
Društvena borba uključuje društvenu odgovornost.
Gde vidiš sebe u ovome?
Na strani sam slobode.
Koje slobode? Šta podrazumevaš pod sloboda?
Ljudska sloboda.
Istorija ima pravac, planeta isto.
A pravac čovečanstva je sloboda.
Misliš da socijalisti žive u kavezu sa ograničenom slobodom?
Borimo se za ljudsku slobodu.
član sam nekih dobrotvornih organizacija.
Ne trebaš mene da prosvetljavaš.
Neobičan ti je pristup.
Malo si udrvljen, ne želiš da se angažuješ.
Ali obavi li neko posao, ti ćeš ga podržati.
Treba da me pretuče policija? - Govoriš kao liberal.
Ta pasivnost je isto kao da staješ na stranu jačeg.
Zašto to sada ne uradiš? Idi podrži vladu.
Hvala ti što me priključuješ režimu.
Meriš osetljivost.
Ovo je besmisleno kao osuđivanje samoubistva.
Ne merim ja ništa.
Iritira me što osuđuješ one koje nešto čine, dok ti ne.
Zar nije to tema?
Da li bi bila srećnija da sam rekao da verujem ljudima?
Što na um, to na drum. Kao i uvek.
Premda generalizuješ stvari.
Postoje izuzeci, i razlozi za iste.
Mislim da i samopožrtvovanje
često znači zaduživanje drugog.
čak i bombaš samoubica radi to da postoji,
a ne da prestane da postoji.
Ne mogu a da ne pobesnim na nezasluženo poverenje
ideološko motivisanih grupa.
Njihov slepi i mrski moral
i njihovu sreću jer su istomišljenici.
Izvini.
Zašto je toliko bitno da svi misle isto?
A ja sam posve sam usred sve te halabuke.
Ali, uprkos svemu,
šapat tog jedinstvenog izvora u meni
podseća me da je ljudski protiviti se i dosađivati.
Uviđanje veza između opsesija i ideja
ne čini me degenerikom.
Nebitno je da li neko ima hrabrosti da se žrtvuje,
bilo to za ideal ili uzvišeni cilj, čak i ispranog mozga?
Naročito danas. - Naravno da jeste.
To onda znači da moraš da razumeš
i oprostiš bombašu samoubici koji te je koštao noge.
Možeš li to da uradiš? Nezavisno od njegovih uverenja.
Mogu, ako bih morala. Nije to problem.
I nisam implicirala da si degenerik.
Šta ako se ti ljudi koje mrziš ujedine zarad istog cilja?
Nema li tog zla koji se može poraziti samo solidarnošću koju mrziš?
Naravno. -"Naravno".
Naravno da postoji. Ne tvrdim suprotno.
Hoću da kažem sledeće.
Dobro znaš da postupci društva
nisu jednaki zbiru njegovih individualnih delova.
Zar to nije dovoljan razlog da se kloniš krda?
Nezavisno od njihovih razloga i motivacija?
Bogati imaju taj luksuz.
Izreka kaže: "Ako putuješ u krdu,
sve što vidiš su zadnjice."
Za neke, te zadnjice mogu da znače blagoslov,
bezbednost i toplinu.
Jel' tako? - Pretpostavljam.
A ti?
Kako ti doprinosiš? - Ja? -Da.
Više nisam u stanju.
Kao što vidiš, povukla sam se zbog invaliditeta.
Ne govori to.
To nije ono što ja vidim.
Ne mami mi to pogled. Gledam nešto drugo.
Da dospem? -Može.
Treba vremena
da nekog upoznaš.
Sa druge strane, određene stvari ako prepustiš vremenu,
bile bi samo gubljenje vremena.
Zar ne? -Da.
Ovaj proces može brže da se reši sa nekoliko pitanja.
Verujem da može.
Da ne gubimo vreme.
Nema potrebe.
Da?
Sada, na primer.
Kakav si?
Na šta misliš?
Kakva si osoba?
U kom smislu?
Odgovori na pitanje u skladu sa tvojim tumačenjem.
Tvoje tumačenje je ujedno i vrsta odgovora.
Da kažem istinu ili da pokušam da te usrećim?
Istinu, naravno.
U redu.
Veoma romantičan, voli svoju familiju,
velikodušan...
Šta je? To ne može da bude istina?
Šta misliš da sam ja?
A tvoja najgora osobina je prevelika saosećajnost?
Kako si pogodila?
Ozbiljna sam. Jesi li religiozan, recimo?
Kako kad.
Veruješ u boga?
Za one koji veruju, on postoji.
Izbegavaš pitanje. - Pređi na sledeće.
Voliš li svoju familiju?
Ne volim ništa preterano.
E, sada nešto postižemo.
Šta još?
Jesi li sebičan? - Veoma.
Baš si hrabar.
Jesam, kada se ne bojim.
Voliš decu?
Zavisi od deteta.
Da li si veran ljubavnik?
Osim u posebnim okolnostima, da.
Kako to? - Mislim da si razumela.
Idemo dalje.
Imaš li devojku?
Ne, već duže vreme. - Zašto?
Recimo da sam probirljiv. - I skroman isto.
Nazdravimo u to ime.
Dobro, poslednje pitanje.
Zašto nisi rekao Kenanu za moju pozivnicu?
Pogađaj.
Spomenuo si ranije nešto u vezi istorije.
Nadanje.
Nadanje i šta?
Zasićenost nadanjem?
Da, tako je.
Zasićenost nadanjem.
Lepo sročeno.
I ja sam zasićena.
Kao da živim već jako dugo.
Izgleda da se sve ovde otegne.
časovi, odmori,
čekanje vikenda,
noći,
sve.
Možeš li da isključiš svetla u dnevnoj sobi?
Previše je svetlo.
Svetla. -Dobro.
Iskreno, bilo je čudno u početku,
kada su nam se noge dodirnule.
Ali sam se privikao.
Zanimljivo, čak je počelo da mi se dopada.
Ne zameraš što to kažem? - Ne, naprotiv.
Ako to odmah ne iznesemo na videlo,
visiće nam nad glavama kao Damoklov mač.
Živa istina.
Tačnije, u trenutku se činilo kao da...
ono što si prošla je bilo suđeno.
Kao da si dobila drugi život.
Kao da te je ovo nekompletno stanje učinilo kompletnom.
Baš voliš da se zanosiš.
Ali sviđa mi se zamisao.
Jesi li ono ti?
Da.
Rane dvadesete su bile uzbudljive.
Živeo si kako hoćeš, bez rasporeda.
Sada je sve isplanirano do tančina.
Ovde podešavaš sukciju. Uključiš i ono izbaci vazduh.
Pomaže da lakše hodaš.
Odlična stvar. - Nego, brzo troši bateriju.
Napredna spravica, nema šta.
I skupa.
Za te pare možeš nova kola da uzmeš.
I to neka dobra, jer je dolar sada skočio.
Slušaj. -Da?
Nećeš reći Kenanu, zar ne?
Šta to?
Ono što se upravo desilo.
Neću. Ali zašto?
Onako. Prosto nemoj.
Dobro, neću.
Ne vidim samo zašto je to bitno.
Viđaš li se s njim?
Da. Uči me da vozim.
Ozbiljno? To je sjajno.
Joj, Kenane. Nikada to nisi spomenuo.
Otvaraš radnju u nedelju?
Moram od muke, ova moja blebeće kući bez prestanka.
Pobegao sam ovde. Spremio sam doručak, pridruži mi se.
Ne, hvala. Jeo sam.
Šta je sa malim? Ne viđam ga.
Ko zna gde se krije?
Spominjao je noćni klub. - Prazne priče, ništa od toga.
Zašto? - Samo pitam.
Nisi dobio pare nazad? - Kakve pare?
Ne duguje ti ništa? - Ne pitam zato.
Nisam ga dugo video. Brinem se.
A ti? Jeste li raščistili kuću?
Otad ga nisam video. - Stvarno?
Da li ti se javio? - Nije.
Kako si? - Dobro, gospodine.
Tvoja sestra? - Da.
Zdravo. -Zdravo. - Gde si cele noći? -Evo me.
A ti? Nisi otišao u selo?
Ne, nisam imao u planu. Imao sam dodatne časove.
Uzeo sam sveže pecivo. Nadam se da nisi sit.
Sa sirom? -Da. - Uzeću onda malo.
Slabiji? -Da.
Izgleda ukusno.
Gde si bio, čoveče?
Znaš, život je nepredvidiv.
Nekada se dese stvari koje najmanje očekuješ.
Šta se desilo?
Išao sam juče u zavod za školstvo.
Glave pune mislima o premeštaju.
Hodao sam okolo sav pometen.
Dižem pare sa bankomata i koga to vidim?
Koga? -Nurej.
I? - Malo smo ćaskali.
Zatim me je zvala kod nje da jedem.
Prihvatio sam, njeni su otputovali negde.
Otišli smo kod nje i pričali.
Stvarno smo se lepo ispričali.
Nisam to očekivao. Baš je inteligentna.
Jeli smo i pili.
Pa vino, alkohol, i tako dalje.
I?
Ne znam.
Radim li nešto zbog čega ću kasnije zažaliti?
Ne znam.
Što znači?
Ne zna se šta život nosi.
Ne verujem u sudbinu i te stvari, ali tako se osetilo.
Mislim da su te stvari van naše kontrole.
Odigravaju se u onim mutnim oblastima mimo naše volje.
Te onda postaju vrsta postupaka
za koje ne osećamo odgovornost.
Jedi. Ne mogu ja mnogo. - Hoću.
Mrtav sam umoran.
Sreća pa je nedelja.
Prilegnuću malo.
Kako je? -Zdravo.
Nurej. -Pozdrav. Došla sam nenajavljena.
Nikakav problem. Dobrodošla. Uđi.
Otkud ti? Uđi.
Obuvena? - Slobodno, već je nered.
Iznenadila sam vas, a? Verujem da me niste očekivali.
Istina, ali ovo je lepo iznenađenje.
Zvala sam Kenana, nije se javio, te sam pomislila da okušam sreću.
Nisam čuo. Radio sam. Telefon mi je bio utišan.
Sedi, molim te. Daj kaput.
Neka, hvala. Neću se zadržavati.
Kako si došla ovde u ovo doba?
Kolima. -Kojim kolima?
Mojim. -O, stigla su.
Odlično. Kada? - Pre nekoliko dana.
Zvala sam Kenana da navrati, ali se nije javljao.
Na kraju sam ja došla. - Nek je sa srećom. -Hvala.
čestitam, ali kako si se usudila da sama dođeš po ovakvom vremenu?
Mi bismo te pokupili. - Hvala, ali nije bilo potrebe.
Moram da se navikavam.
Kenan je valjda bio zauzet,
pa sam morala sama da dođem.
I bolje je ovako. Bolje se uči kad si sam.
Došao bih, ali sam mislio da me više ne trebaš.
Hvala.
Hoćeš li čaja?
Ili nešto hladno? Pivo? - Može čaj.
Stiže. Kenane? - Ne, dobar sam.
Hvala. -Uživaj.
Kako si našla selo po mraku? - GPS!
A, da. Bravo.
Nisam došla samo ovde. Znate za selo Kirginder?
U onom pravcu. - Imam tamo bolesnog đaka.
Jedva da je dolazio na nastavu.
Sad kad vozim, mogu da ga podučavam da ne zaostaje.
Pošto ste blizu, pomislila sam da svratim.
Dobra ideja.
Šta to?
Taj tvoj đak. Dobra ideja.
Onda, Kenane,
zašto se ne javljaš na telefon?
Bez određenog razloga. - Bez određenog razloga?
Da. - Šta je onda?
Ništa.
Što sve ovo znači? Ne razumem, majke mi.
Šta se to desilo između nas da opravda ovakav stav?
Šta nije u redu? - To je ono što pitam.
Kako to da se jedno sramežljivo prijateljstvo
tako naglo pretvorilo u aroganciju?
Ti to ozbiljno?
Šta se desilo?
Preformulisaću pitanje.
Jesam li negde pogrešila?
Ne.
Osuđuješ li me zbog onoga što se desilo između mene i Sameta?
Da li sam izneverila tvoje prijateljstvo?
Ili ne ispunjavam moralne norme koje zamišljaš kod devojke?
Nemoj molim te da misliš da ja nešto očekujem od tebe.
Ne očekujem. Samo sam radoznala.
Ovo je prvi put u mom trenutnom stanju
da testiram kako me drugi doživljavaju kao ženu.
Ispitujem na šta imam pravo
ili snage da radim u ovom novom stanju.
Želim da saznam kakvo mesto sada zauzimam na ovom svetu.
Želim da znam šta sam izgubila zajedno sa nogom.
I šta još uvek imam.
Ne očekujem sažaljenje, saosećanje ili razumevanje.
Hoću da kažem, ništa ovde ne očekujem.
Ne moramo više nikad da se vidimo. To je skroz u redu.
Možda si u pravu na svoj način.
Ne znam. Moguće je. Ali...
čini mi se da
sve što je lepo na ovom svetu
biva zaglavljeno u mreže koji sami pletemo,
pre nego što dospe do nas.
Ovaj...
Izvinite što sam ovako banula. Najbolje da odem.
Sačekaj. -Hvala na čaju. - Sedi. Nemoj ovako da odeš.
Pusti me, dobro sam. Odlazim baš kao što sam došla.
Vreme je loše. Nurej!
Vrati se još malo da porazgovaramo.
Sačekaj. Nurej!
Šta se događa?
Ništa.
Kako ništa?
Možete da me odbacite do grada? Sneg jako veje.
Kada sam prvi put došao ovde,
rekli su mi da postoje samo dva godišnja doba,
zima i leto.
Bili su u pravu.
Direktno u leto, bez proleća.
Trava prekrivena snegom mesecima
požuti a da prvo ne pozeleni.
čak i ptice
koje radosno poje su pre nekoliko nedelja umorno cvrkutale.
Bio sam poput napuštene fabrike,
beskorisne i oronule fabrike,
koju čak i ptice ignorišu, čekajući da je sruše.
U ovom zaboravljenom, udaljenom ćošku sveta,
poput mnogih drugih stvari,
linija između dobra i zla,
i boli i sreće je nejasna.
Sve se izgleda dešava
samo da bi se vreme zaboravilo.
Kao da je ovaj neprekidni sneg pokušavao sve da nas zatrpa,
i učini zaborav mogućim.
Godišnja doba se menjaju,
nade se rađaju i umiru,
ali život ipak ide dalje,
strpljivom verom zasnovanoj na nečemu nepoznatom.
Bliži se vreme da odem odavde.
Ovog jutra, prvi put od problema sa Sevim,
očešljao sam pažljivo kosu, a čak i zazviždao.
Ipak je to bio kraj školske godine.
Održavala se prodaja u dobrotvorne svrhe, a kasnije i dodela diploma.
Bravo, Tolga. Dobićeš besplatnu večeru.
Gde si bio?
Zašto? Pakovao sam se.
Nisi pečatirao svedočanstva. Pazi, dečko.
Smiri se. Ne paniči. Sada ću to da uradim.
Radi šta hoćeš.
Kažu da sekretar dolazi.
Ozbiljno? -Da.
Super.
Šta ima? Rešila si da budeš fina?
Ta mala ljubaznost bi trebalo da te spasi?
Želite je na podu?
Ne, dobro si postupila.
Ko je poslao tortu?
Nosimo je svim učiteljima.
Nisam te to pitao. Razmisli opet o pitanju.
Još se i smeješ.
Smešna si, veoma smešna.
Torta je bila isečena, a mi smo uradili ostalo.
Ko je poslalo? Ko?
Mi smo sami, gospodine.
Ja sam donela tortu. Mama ju je napravila.
U redu, kapiram.
Zar nije karmin zabranjen?
Ne diplomiraš. Zašto si se doterala?
Sreća pa odlazim, inače bih ti očitao bukvicu.
Oprostite.
Izvinjavaš se za karmin,
kao da je sve rešeno.
Briga me, stavi katran ako hoćeš.
Ne zatvaraj ih. Nemoj.
Neka ih otvorena.
Dobro.
Ovako se završava, Sevim.
Za mene, to jest.
Ova priča, ovo mesto.
Vreme je da zaboravim ovu rupu i ono što se desilo.
Da vidimo kakva je.
Sedi. Ne stoji kao vojnik.
Dobra je.
Keks torta. Pravio sam je pre.
Lako je. Ja sam je napravila, u stvari. -Nemoj da pričaš?
Alal vera.
Želeo sam da popričamo o nečemu.
Nije ništa naročito, ali kad si već tu.
Pa...
Zapravo, želeo sam da te nešto pitam.
Nešto što me mori.
Sedi. Ako želiš, naravno.
Zatražio sam premeštaj. Verovatno si čula.
Odlazim uskoro i neću se vraćati.
U ovakvim trenucima,
vraćaš film unazad.
Sve što se izdešavalo.
Zapitaš se da ima li neko
ko je bio povređen,
neko kome možda trebaju završne reči
ili izvinjenje.
S obzirom da se više ne vraćam,
pitao sam se ima li Sevim nešto da mi kaže.
Izađi. Napolje!
Gde sam stao?
Da, pošto idem,
i više se ne vraćam,
želiš li nešto da mi kažeš pre no što odem,
mila Sevim?
Šta to, gospodine?
Ponavljam, odlazim,
neću se vraćati sledeće godine.
Ako imaš nešto da kažeš, sada je trenutak.
Nećeš dobiti drugu šansu.
Na šta mislite, gospodine?
Ne znam. Ti bi trebalo da znaš.
Ako kažeš da ne znaš, to je takođe odgovor.
Značilo bi da si plitka osoba koja nema vrednosti.
Iskreno, to bi me uznemirilo.
Osetio bih se glupim što sam mario za tebe.
Hoću da kažem,
stvarno bi me uznemirila i razočarala.
Da li si stvarno to mislila, ja to ne znam.
Razlog me više i ne zanima.
Zato što sam shvatio da još uvek nisam prokljuvio ljude.
Još uvek ne shvatam
ko vredi, a ko ne, ko je poseban, a ko nije.
To je bila moja najveća greška,
ako sam je ikada načinio.
Znači, nemaš ništa da kažeš?
Šta da kažem, gospodine?
Gle ti nju. Umesto da se stidiš,
ti se smeješ.
Ne smejem se.
Kako god. Nemoj da brineš.
Ne krivim te.
Šta bi uopšte mogla da kažeš nakon svega ovoga?
Šta ima da se kaže?
Dobro.
U redu.
Šta je sad?
Mogu li da odem?
Naravno, moram da završim nešto.
Doći ćete na proslavu?
Hoću.
Dođi. Malo bliže.
Nakon što sam ih ostavio,
penjao sam se brdom obraslim suvom travom.
Tanke, isušene trave, čije ime ne znam.
Ove bezimene, jednostavne biljke za koje nikog nije briga,
činile su mi se bitnim po prvi put,
zato što se smatraju bezvrednim, kao moj život ovde.
Zatim sam pomislio na Sevim,
šta sam tražio u njoj.
U ovom beživotnom, nepomičnom predelu, možda sam u njoj tražio
nešto što nisam mogao da nađem u sebi.
Tu neku energiju,
mali znak izuzetnosti.
Nisam maštao o njoj, nego više.
Želeo sam da od nje
napravim sredstvo za svet snova koji sam sagradio van nje.
No, znao sam,
da između nas
postoji provalija dovoljne dubine i širine da priguši naše vapaje.
Daljina previše okrutna za našu svest da bi joj se približila.
Maštao sam o nemogućem.
A sada,
ponovo razgovaram sa njom u svojoj glavi.
Sevim!
Slagao sam te kada smo poslednji put pričali.
Uprkos naporima da ubedim sebe, ne kajem se što sam te poznavao.
Voleo bih da vidim sebe tvojim očima.
Očigledno je da nećeš biti kao ja u budućnosti.
Bićeš neustrašiva, srećna, oštra i žena puna nade,
koja će moći da ostvari bliži, direktniji odnos sa životom.
Zbog svega ovoga, osećam tugu,
ali sam srećan zbog tebe.
Takav je život.
čak je i ova slučajnost koja nas je spojila,
zadivljujuća misterija.
Osećanje koje se budi dok ova ideja poprima oblik,
znači da sve što se desilo ne može da se smatra uzaludnim.
Da. Iskustvo, reči,
emocije,
možda odjekuju u nekom mračnom hodniku univerzuma.
Ali, kako ispada,
koliko je istina brutalna, toliko je i dosadna.
Shvatićeš ovo kao i svi ostali.
Vreme će proći.
Ako opstaneš u ovoj zemlji beskrajnih prepreka,
na kraju ćeš požuteti i osušiti se.
Zateći ćeš sebe na sredini svog života.
I da si dobila samo pustinju u sebi.
Ništa drugo.
Prevod: Admir Destani (Dartanjan)