"НА ЗАПАДНИЯ ФРОНТ НИЩО НОВО" По романа на Ерих Мария Ремарк
Режисьор: Люис Майлстоун
Тази история не е нито обвинение, нито изповед.
Тази история не е приключение,
защото смъртта не беше приключение за онези,
които се изправиха лице в лице с нея.
Тази история е просто опит да се разкаже за едно поколение,
което въпреки че оцеля от снарядите, бе унищожено от войната.
30 000. - Руснаци?
Не, французи. От руснаците пленяваме повече всеки ден.
Г-н пощальон?
Войната си е война, а бизнесът трябва да върви.
Не сте ми доставили пощата сутринта. - Съжалявам, г-н Майер.
Здравейте, Химелщос. Нещо за нас днес?
Няма, г-н Петер. - Трябва да има нещо!
Ето, младежо.
Това е последната поща, която доставям.
Утре сменям униформата.
Отивате в армията? - Мобилизираха ме.
Сержант от запаса съм.
Отивам доброволец, ако войната не свърши скоро.
Но мисля, че ще свърши. - Съгласен съм с вас.
Ваш дълг е да постъпите в армията като доброволци,
за да защитавате страната си, нашата татковина.
И така, любими мои, това трябва да направим.
Да атакуваме с цялата си мощ.
Да мобилизираме наведнъж всички наши сили,
за да извоюваме победата преди края на годината.
Извинете, че отново повдигам този въпрос пред вас.
Вие сте животът на нашата родина, момчета.
Вие сте "Желязната младеж" на Германия.
Вие сте героите, които ще отблъснат врага,
когато бъдете призовани да изпълните дълга си.
Не аз трябва да ви подсказвам, че всички вие
трябва да се запишете доброволци и да защитавате своята родина.
Но мисля, че вие сами сте се досетили.
Узнах, че в едно училище...
момчетата излезли от класната стая през часа
и всички се записали доброволци. Ако това се случи тук,
не ме винете за това, че ще се гордея с вас.
Може би някои ще възразят, че още не им е дошло времето,
че сте твърде млади, че имате домове, майки, бащи.
Че не бива да се отделяте от тях.
Нима бащите ви са толкова неблагодарни на отечеството,
та не могат да ви прежалят в името на по-благородна цел?
Нима майките ви са толкова слаби,
та не могат да изпратят синовете си да бранят страната, дала им живот?
Все пак e изпитание да имаш момче у дома.
Дали честта да носите униформа е нещо, от което трябва да се откажете?
И дали възхищението на жените към този, който я носи, е нещо срамно?
Знам, че никога не сте бленували за ласкателствата на героите.
Никога не съм целял това като учител.
Трябва да направим себе си достойни и да се отзовем при нужда.
Не си ли в първите редици по време на битка,
би трябвало да те презират.
Вярвам, че войната ще бъде кратка, че ще имаме незначителни загуби.
Но ако загубите са неизбежни, нека си припомним латинската мъдрост,
с която са се сражавали древните римляни,
когато са обсаждали чужда земя:
"Dulce et decorum est pro patria mori".
"Сладка и благородна е смъртта в името на отечеството".
Някои от вас може би имат амбиции.
Познавам един млад човек, който има голямо бъдеще като писател.
Той е написал първата част от една трагедия,
която ще се превърне в символ на доброто му име.
Той мечтае, предполагам, да следва стъпките на Гьоте и Шилер.
Надявам се да успее. Но сега родината ни зове.
Отечеството има нужда от водачи.
Личните амбиции трябва да бъдат принесени
в свещена жертва на нашата страна.
Това ще бъде бляскаво начало на вашия живот.
Полето на честта Ви зове. Защо сте още тук?
Вас, Кроп, какво ви задържа тук?
Вие, Мюлер, не знаете ли колко много сте нужен?
Аха, виждам, че поглеждате водача си.
Аз също ви гледам, Паул Баумър и се питам какво ли ще сторите.
Ще отида. - Аз също.
И аз. - Готов съм.
Няма да си стоя у дома!
Последвайте ме! Да се запишем доброволци!
Няма вече училище! - Вече не сме ученици!
Не бъди малодушен, Бем! - Хайде, Бем!
Да бъдем единни. Това трябва да направим.
Нека бъдем единни. - Хайде, Бем.
Добре. Добре.
Ще дойда. - Така те искам!
Да вървим!
Да запеем! Хайде!
Движете се в колона, войници.
Както кажеш, генерале.
Отделение, стой!
Наля-во!
Облечете униформите, готови за преглед. Изпълнявай!
Обзалагам се, че това място ще те вкара във форма.
Трябва да сме във форма за дългите преходи.
Аз ще отида в кавалерията и ще яздя.
Аз не искам. В пехотата са истинските сражения.
Къде са ни пушките? Ето това искам да знам.
О, скоро няма да ти дадат пушка.
Ако ще убивам враговете, искам да се поупражнявам.
Ръкопашен бой. Ето това искам.
Ще заслужиш медал, Мюлер.
Само почакай. След месец ще съм покрит с медали.
Ей, махни си ботушите от лицето ми! - За теб е чест, че ги сложих там.
Най-хубавият чифт в армията! Чичо ми ми ги даде.
Погледнете само каква вносна кожа.
Слагай ги където искаш, но не и на лицето ми.
И готвачката няма да ме погледне, ако нося това!
Мир-но!
Боже, мили... Ама това е Химелщос!
Той е. - В униформа.
Здрасти, Хими. Май си изненадан, че ме виждаш толкова скоро, нали?
Виждаш ли пагона ми? - Разбира се.
Строй се тогава!
Много се радваме да ви видим. - Какво каза?
Исках да кажа... Какво ти става бе?
Ще се обръщаш към командир с "господине"!
Откъде докопа тази униформа? - Има ли поща за нас, Хими?
Приятелю, защо крещиш?
О, престани, Химелщос.
Познаваме те. Стига с тези пози.
Май е сериозен! - Ще разберете колко съм сериозен.
Само преди 3 дни беше пощальонът ни. - Тишина!
Върни се тук!
Строй се!
Стройте се! Направете някаква редица!
Всички! Строй се!
Каква прекрасна гледка сте само!
Не сте ли чували за строяване в редица?
Каква бъркотия само. Нищо, аз ще ви науча.
Днес цял ден ще се упражняваме да се строяваме, нали?
Може и да не схващате бързо, но съм свикнал.
Ще се научим и на доста други неща. Нищо няма да ви спестя.
Нямате основни познания, но ще се постарая да ви ги набавя.
Разбирам, че сте дошли тук с някакви грешни представи.
И това ще оправим, не се бойте.
Първо, забравете всичко, което някога сте знаели.
Забравете всичко, което някога сте учили, ясно?
Забравете това, което сте били и това, което искате да бъдете.
Ще бъдете единствено и само войници!
Ще ви изкарам и майчиното мляко! Ще ви направя корави!
Или ще ви направя войници, или ще ви убия!
А сега... отдайте чест!
Мирно!
Отделение... залегни!
Главите долу!
Дръж главата ниско, Баумър!
Отделение... Стани!
С песен!
Вие на това "пеене" ли му казвате?
Отделение, стой!
Така, значи нямате дух, а?
Не сте на почивка на калните бани.
Тук сте, за да служите. Така! Обратно на работа!
Отделение... Залегни!
Главите долу!
С песен!
На място!
Оръжие, при нозе!
Проверка в 3:00 часа. Свободни сте!
Тази свиня! Няма да ни остане свободно време.
Ще ни отнеме 4 часа да се подготвим за проверката.
Какво ли си е наумил? - Той няма мозък!
Някой път ще му отрежа главата и ще проверя!
Много е дебелокож. Няма да успееш.
За четвърти път ме кара да разочаровам онова бедно момиче.
Пушки, на рамо! Пушки, при нозе!
Пушки, на лявото рамо!
Отделение, надяс-но!
Леви, леви...
Надяс-но!
Отделение, наля-во!
Право!
Отделение...
Стой! Оръжието за преглед!
Химелщос.
Чудесна работа. Заминават на фронта още утре.
Ще тръгнат около полунощ. - Слушам.
Пушки на рамо! С дясното рамо, ходом марш!
Леви, леви, леви.
Отделение... Залегни!
Пълзешком напред!
Той развали заминаването ни. Никога не ще му простя това.
Този плъх! - Заминаваме в полунощ.
Поне дотогава ще съхнат и дрехите ни.
И къде е тръгнала сега гадната маймуна?
Докато ние чистим дрехите си, той ще обърне няколко питиета!
Някой ден така ще го ударя. Само един път.
И аз. Това от днес нататък ще е смисълът на живота ми.
Защо само веднъж? Аз бих му вкарал няколко.
Аз дори бих го наритал, докато лежи на земята.
Какво правиш?
Не дезертираш, нали? - Какво?
Слушайте. Имам идея.
Пълзешком напред! Залегни!
Пълзешком напред!
Какво, по дяволите...?
Покрийте го!
Прикритие! Търсете прикритие!
Паул, добре ли си?
Бем! Бем!
Бем! Хайде! Ставай, глупак такъв!
Ставай! Хайде.
Изглежда са ни изпратили попълнение.
Тяден май си е ходил до вкъщи за тези дърва.
Ето ги, направо от детската градина.
Предполагам, че тук ще спим.
Това съм аз, "А. Вестхус", а това е домът ми.
Не знаех! - Сега вече знаеш!
Да, разбира се.
Всичко е наред. - Ето ти легло, Паул.
Кога за последен път ядохме? - Не ми напомняй.
Бях добре преди да го споменеш. - Къде сме всъщност?
Нямам представа. Името на гарата е било отнесено.
Все трябва да има нещо за ядене. - Ще ви кажа какво бих направил аз.
Бих попитал онези момчета.
Съжалявам, че ви безпокоя, г-н Вестхус.
О, запознайте се с Детеринг. Най-добрият фермер, живял някога.
И с г-н Тяден. - Сядай.
Не сме яли нищо от закуска.
Мислехме, че бихте ни помогнали да се оправим с положението.
Да хапвате без повече забавяне.
Какво смешно има?
Този град е лошо място за хората с апетит.
Тук сме от вчера сутринта и караме на сено и бръснарски ножчета.
Искаме да си купим храната. Къде е лавката?
Единствената лавка наоколо е навън и търси провизии.
Чували ли сте за Катчински? Катчински. Той е особняк.
Ако в радиус от 40 километра има някаква храна, той ще я намери.
Мирно!
Какво е това? - Доброволци, бъдещи генерали.
Когато имам време, ще разглобя някого от вас на части,
за да разбера какво ви кара да постъпите в армията.
Свободно. Да не сте на парад.
Гладни ли сте? - Да.
Чакайте! Чакайте малко! Не съм ви поканил.
Можете ли да платите? - Да, аз имам малко пари.
Не, не с пари. Това са само късчета хартия.
Носите ли цигари, пури
или сапун, коняк... - Да.
Тютюн за дъвчене? - Да, да.
Кат! Полудя ли? Тук няма достатъчно дори за нас.
Ще ми се вас тримата да ви пречукат. Омръзна ми да ви храня за нищо.
Давайте всичко, което имате.
Толкова съм гладен... - Щастлив съм да ви го дам...
Хайде! - Това достатъчно ли е?
Кат, довечера сте наряд. - Къде?
От другата страна на гробището. - С тях ли?
Тази нощ ще е спокойно. Можеш да ги понаучиш това-онова.
Благодаря. По-добре да го направя сам.
Тези малчугани ги избиват твърде бързо.
Камионът чака. - Снощи бях твърде гладен да заспя,
а тази вечер точно се наядох и те ми казват, че е време за наряд.
Ето ви шанс, герои. За Отечеството!
Хайде, взимайте си нещата и да се махаме от тук.
Точно от тук ли трябваше да кара? - Остави го да кара откъдето си ще.
Ако си счупиш ръката, ще те пратят у дома, нали?
А това е по-добре отколкото дупка в гърлото.
Хайде слизайте, пристигнахме.
Ако все пак някой от вас оцелее, утре сутринта ще ви взема обратно.
Щом ти не можа да ни затриеш, значи и те няма да успеят.
И да не закъснееш. Не искам да пропусна закуската.
По-добре изчакай хората си, татенце.
Насам, насам. Не се срамувайте.
Слушайте, дечица. Задачата ни е да опънем малко тел, това е всичко.
Вземаме я от склада и я носим, където трябва.
Може да попаднем под обстрел, но не се плашете, става ли?
Всичко е наред, момчета. Ставайте.
Нищо. Няма значение.
Случва се и на най-добрите. И на мен ми се случи.
Когато се върнем, ще дам на всички ви ново и чисто бельо.
Тези големи снаряди не са опасни. Просто вдигат много шум,
но всъщност падат на 5 километра от фронтовата линия.
Опасни са малките снаряди. Те се чуват по-трудно.
Правят "Уаааа, бам!"
И докато ги чуеш, си долу! На Майката Земя.
Притискаш се в нея. Опитваш се да се заровиш в нея.
Гледайте мен.
Ако ме видите да се пльосна, пльосвайте се и вие.
Опитайте се да ме изпреварите.
Слушайте сега. Ще ви покажа как се прави.
Дай ми това. За да заглушим звука. Тяден.
Виждаш ли това?
Какво значи? - Обстрел.
Очите ми!
Ослепях! Не виждам нищо! Господи!
Очите ми! Не виждам нищо!
Не виждам нищо! - Това е Бем! Това е Бем!
Ще го доведа... - Ще те убият!
Оставете ме... - Лягай долу и стой там!
Мъртъв е.
Той е мъртъв! - Защо тогава рискува живота си?
Ама това е Бем! Моят приятел. - Вече е труп, какъвто и да е бил.
Повече никога не правете това. Сложете го там.
Внимание, жица.
Добре, хайде. Вземайте си нещата и се стройте. По-бързо!
Хайде. Мърдайте. По-живо.
Вземайте си багажа и се стройте.
Кат, какво правим? Какво става?
Чу човека. Заповед за придвижване.
Но къде, по дяволите... - На една друга забава.
И ще сме там за дълго.
Хайде.
Да тръгваме.
Рота, мир-но!
Пушки, на ра-мо!
С лявото рамо, ходом марш!
Прибери си лапите!
Дамата взима! - Я си провери картите отново.
А, вале било.
Така е. - Картите си приличат, честно.
Много е шумно! Така не мога да играя.
Нежната ти нервна система не може да издържи.
Това е плъх. Малък кучи с...
Вижте само!
Не бъди толкова разточителен. Може да ти прияде по-късно.
Още ден-два като този и този наяден от плъховете
хляб ще ти се стори като плодов сладкиш.
Няма да продължи толкова дълго, нали?
Не ти ли казах, че този път ще бъде зле?
Не ме притесняват дните. Но не мога да мигна цяла нощ!
Още 2 дни и ще стане седмица, хлапе.
Тогава вече ще можеш да казваш, че си бил под обстрел!
Не те е страх, нали? - Не. Просто попитах, това е.
Искаш ли да поиграем още малко? - А ти?
Разбира се. - Добре. Аз раздавам.
По-добре си обуй ботушите, преди да са се върнали плъховете!
Хлапето е чудесно.
Оставете го да спи. И без това сънува.
О, Господи. Не виждаш ли, че това е Бем?
Той не искаше да воюва!
Не, не. Не е Бем.
Това не е Бем!
Това е Кемерих! Това съм аз!
Би ли млъкнал? И без това положението е лошо.
Всичко е наред, Франц. Просто сънуваше.
Но, Бем... - Просто кошмар, това е.
Мирно! - Свободно.
Артилерийският огън се засилва.
Хората в две други скривалища бяха унищожени.
Ще направим всичко възможно да ви доставим храна до довечера.
Спрете! Престанете!
Пуснете ме навън!
Защо го направи? - Млъкни и го хвани!
Не. - Дръж го.
По-добре ли си сега? - Така мисля.
Няма да издържа още дълго.
Франц!
Франц, върни се тук!
Господи, Франц! - Махнете го от там!
Не, може да е улучен в корема. Не трябва да пие нищо.
Донеси носилка.
Къде те уцелиха, Кемерих?
Ето носилката. - Повдигни му главата.
Носете го.
Сериозно ли е? - Не съм съвсем сигурен.
Кажи на останалите, че е добре. - Слушам.
Щом сме тук да воюваме, защо още не влизаме в бой?
Защо не атакуваме?
Човек може да полудее, седейки тук.
Да направим нещо!
Да тръгнем след тях! - Сядай долу!
Ако готвачът намери нещо за ядене, ще се опита да ни го донесе.
Той е толкова дълбоко в тила, че не чува дори стрелбата!
Ето го Кат. Носиш ли нещо? - Успя ли?
Ще се наложи да се задоволим с това. - Храна!
Трябва ни малко масло.
Да. И десерт. И пухено легло за нанкане.
Плъхове! Плъхове! - Плъхове!
Направете място!
Внимавай къде стъпваш!
Достатъчно, момчета.
Какво е това?
Хайде! Грабвайте пушките!
Внимавайте къде стъпвате.
Ето ги идват. - Донеси гранатите тук.
По-бързо. Хайде, размърдайте се.
Тръгвайте! Напред!
Предислоцирайте хората!
Обратно на огневата линия!
Хайде, момчета, да вървим.
Напълни я. - И по-бързо.
Имаме и друга работа. Чакаме това от 3 седмици.
Когато всички дойдат тук.
Ти пък какво искаш? - Боб, жабешко бутче такова.
Какво си мислиш, че искам?
Гладни сме!
Млъкнете! Ще ви дам ядене, когато се съберете всичките.
Всички сме тук. - Само половината рота е тук.
Доведете останалите. Събудете ги.
Ще ми се да можех да ги събудя. Само 80 останахме.
Другите са или ранени, или вече са покрити с маргаритки.
80? Ама аз съм сготвил за 150!
Чудесно. Значи ще ядем двойни порции!
Значи си сготвил боб за 150 човека и си получил хляб за 150 човека,
и салам за 150 човека, и тютюн за 150 човека?
Всичко! Това е грешка. Трябваше да ме предупредят.
Какъв пир само! Всички ще имат двойни порции.
На опашката! Наредете се на опашката! - О, не! Няма да стане.
Не мога да дам на 80 човека това, което е предвидено за 150.
Слушай.
Ти раздаваш храната на 2-ра рота, нали така?
Ами раздавай. Ние сме 2-ра рота.
Имам заповеди. - Кат е прав. Ние сме 2-ра рота.
И щом сме се върнали половината, значи това ни е късметът.
Хайде. Раздай храната. - Не!
Ти си най-безхарактерният и долен готвач, който съм виждал.
Освен това си и страхливец. Личи ти.
Ако само още веднъж гъкнеш, ще те нарежем и ще те изядем суров.
Защо стоя толкова далеч от фронтовата линия,
та всеки път яденето беше студено и ние бяхме заспали?
А сега се махай, подъл плъх, или ще ти натрошим кокалите!
Хайде! Дай ни го... - Мир-но!
Свободно. Какво става тук?
Сготвил е за 150 човека, искаме допълнително.
Изглежда вкусно. Раздай всичко.
Ще им дойде добре. - Слушам.
И на мен донеси от това. - Слушам.
Добре. Вземайте. Изяжте всичко.
Раздай им мед. Давай им каквото искат.
Напълни я! - Сипвай!
Не мога повече. - Няма проблем. Благодаря.
Знаеш ли...
Бих хапнал още малко боб.
Ами сипи си. Има още много в казана.
А не, много е далеч.
Чудя се, кога ли ще се върнем отново на фронта?
Още утре.
Това ми отне апетита.
Ако ще ни връщат още утре, да отидем да видим как е Кемерих.
Колко далеч е до болницата? - Около 3 километра.
Можем да му занесем нещата. - Чудесно!
Такова отвратително нещо да се случи на момче като Кемерих.
Французите заслужават да бъдат наказани, че започнаха войната.
Всички казват, че е бил някой друг. - И как я започнаха те тази война?
Ами, една страна обижда друга страна.
Как може една страна да обиди друга страна?
Искаш да кажеш, че германската планина се сърди на френското поле?
Добре, умнико, едни хора обиждат други хора.
А, това ли било. Не съм разбрал изобщо.
Аз не се чувствам обиден.
Това не се отнася за скитник като теб.
Значи мога да си отида у дома веднага.
Само опитай. - Да не искаш да те застрелят?
Кайзерът и аз...
Аз и кайзерът чувстваме войната по еднакъв начин.
И двамата не сме искали никаква война, значи си отивам у дома.
Той сигурно вече си е в къщи. - Някой все пак е искал войната.
Може би са били англичаните.
Не искам да стрелям по никакви англичани.
Не бях виждал англичани, докато не дойдох тук.
Предполагам, че и те не са виждали германци до тогава.
Не, сигурен съм, че те не са отговорни за тази война.
Явно някой има полза от нея.
Аз и кайзерът нямаме. - Аз мисля, че точно кайзерът
е искал войната.
Я стига глупости.
Не го разбирам това.
Кайзерът има всичко, което пожелае.
Ама преди си нямаше война.
На всеки голям император му трябва война, за да се прослави.
Това е историята. - Да, и генералите искат война.
И фабрикантите. Те забогатяват.
Аз пък мисля, че повече прилича на треска.
Никой не я иска, но изведнъж всички се разболяват от нея.
Ние не сме я искали. Англичаните не са я искали.
А ето че се сражаваме. - Ще ти кажа как аз го виждам.
Всеки път, когато има голяма война,
трябва да оградиш едно голямо поле... - И да продаваш билети...
И в деня на сражението вадиш кралете и генералите,
слагаш ги в центъра, облечени по гащи и ги оставяш да се разберат с тояги.
По-добрата страна печели.
Щом Кат е измислил всичко, да идем да видим Кемерих.
Нещо интересно може да се случи по пътя.
Момчета, аз и кайзерът искаме да сте тук навреме за утрешния марш.
Ще се върнем. - Предайте му поздрави.
Ето го.
Здравей, Кемерих. - Как си?
Как се чувстваш? - Грижат ли се добре за теб?
Как се отнасят с теб, Франц?
Тук са крадци.
Крадци.
Откраднаха ми часовника!
Казвал съм ти, че никой не носи толкова хубав часовник на война.
Взели са ми го, докато бях под упойка! - Франц, ще ти го върнем.
Добре ли се чувстваш?
Виж ръката ми. - Това е защото си изгубил много кръв.
Изяж това и отново ще се почувстваш добре.
Франц, трябва да ядеш. Това е главното.
Толкова много ме боли кракът.
Всяко пръстче на десния ми крак ме боли.
Как може да те боли, щом кракът ти е бил...
Знам какво имаш предвид!
Знам! Сега знам!
Отрязали са ми крака.
Защо не ми казаха? Защо... Защо не ми казаха?
Вече няма да мога да ходя!
Трябва да си благодарен, че се отърва само с това.
Едно време исках да стана лесничей.
Все още можеш. Вече правят чудесни протези.
Освен това войната за теб свърши. Можеш да си идеш у дома.
Донесохме ти нещата. Виждаш ли?
Сложете ги под леглото.
Какъв чудесен чифт ботуши.
Вижте кожата!
Колко луксозно. - Мисля си...
Ако няма да ги използваш вече, Франц, защо не ги оставиш на нас?
Каква полза ще имаш от тях? Аз мога да ги използвам.
Моите ботуши ми правят пришка след пришка...
Ще си вървим, Франц.
Не си отивайте. Останете още малко.
Ей сега се връщам. - Скоро ще дойдем отново, Франц.
Скоро ще си по-добре. - Чао.
Чао. - Довиждане, Франц.
Мислите ли, че ще се справи с това?
Не мисля, че... - Престани.
Вървете, момчета. Ще се видим после. - Довиждане. Добре, Паул.
Съжалявам, Паул.
Не бих си и помислил за това, ако той можеше да ги използва.
Бих вървял бос върху бодлива тел, ако това би му донесло полза.
Само че защо някакъв санитар да вземе тези ботуши?
Разбирам те, Мюлер. Толкова си приличаме.
А хубавите ботуши са рядкост.
Извикай доктора, моля те.
Докторе, момчето на съседното легло иска да ви види.
Направих каквото можах за него. Не може да му се помогне.
Каза, че ще дойде после, Франц.
Мислиш ли, че ще се оправя някога? - Разбира се.
Наистина ли мислиш така? - Разбира се, щом си минал операцията.
Аз не мисля така.
Не говори глупости, Франц. Ще станеш като нов.
Докторите оправят доста по-сериозни неща от това.
Сигурно ще те изпратят в санаториума в Клостерберг, този насред селото.
Ще можеш през прозореца да гледаш полето
и двете дървета на хоризонта.
Най-хубавото време от годината е, когато зрее царевицата.
Ще можеш да излизаш навън.
Ще можеш дори да свириш на пиано, ако ти се прииска.
Но, Франц, сега трябва да се опиташ да поспиш.
Господи, това е Франц Кемерих,
той е само на 19 години. Франц не иска да умре.
Моля Те, не го оставяй да умре.
Паул. - Да, Франц.
Вземи ботушите ми и ги дай на Мюлер.
О, не, Франц, недей.
И ако, Паул,
ако намериш часовника ми,
изпрати го у дома. - Франц!
Лекар! Лекар!
Лекар! Къде е лекарят?
Защо няма лекар тук?
Докторе, елате бързо! Франц Кемерих умира!
Кой беше? - С ампутиран крак.
Легло 26. - Виж го. Аз отивам в операционната.
Операция след операция от 5:00 часа сутринта.
Днес умряха 16 човека, твоят приятел е 17-ти.
До сутринта най-вероятно ще станат 20.
Къде си се разбързал? Обзалагам се, че е откраднал тези ботуши!
Донесох ги, Кат.
Слушай: "Сумата в аритметична прогресия...
е S=A+LxN на 2." Интересно, нали?
Защо ги учиш тези неща?
Ако утре те убият, ще се окаже, че си си загубил времето.
Забавлявам се.
Ботушите ми!
Мюлер...
Видях го как умира.
Преди не бях виждал подобно нещо.
А после, когато излязох навън и чувството...
чувството, че съм жив ме изпълни с радост и аз се затичах.
Започнах да мисля за странни неща,
като какво ли е усещането да си сам сред полето.
Също и за момичета.
И тогава, като че ли някакъв ток премина от земята към мен.
И тогава се затичах силно.
Минавах покрай войници и чувах, че ми викат нещо.
Тичах и бягах.
Тогава усетих, че не ми достига въздух.
А сега... съм много гладен.
Войната вече не ме притеснява.
С такива ботуши ще е цяло удоволствие да отида на фронта.
Чудесно изобретение.
Ако трябва да мачкаш всяка въшка, колко енергия само ще изразходваш.
Гледай.
Хоп и изгаря.
Зле ли беше патрулът? - Ужасно, по време на жътва.
Минахме покрай едно черешово дръвче и той направо откачи.
Едва го откъснах от там.
Беше... прекрасно.
Имам голяма овощна градина с черешови дръвчета у дома.
Когато цъфнат, от плевнята изглеждат, че все едно са бял чаршаф.
Толкова са бели.
Скоро може да те отзоват. - Дори като фермер.
Една жена не може да справи сама с фермата.
Колкото иска да се старае.
Отново ще настъпи време за жътва.
Какво му става?
Вчера получил писмо от жена си. Иска да се върне във фермата си.
Всички искаме да си отидем у дома.
Чудя се какво ли би станало, ако сега внезапно настъпи мир?
Ще се напием и ще си потърсим момичета!
Аз ще си потърся някоя Пепеляшка, която да носи това вместо жартиери.
И ако случайно я намеря, няма да ме видите 2 седмици.
Аз ще се върна при торфеното поле
и при блажените часове в бирарията.
Има по-лоши неща от въглищата.
Погледни. Това е семейството ми.
Трябва да те наритам в задника, задето започна този разговор.
На вас ви е лесно. Всички имате къде да се върнете.
Жени, деца, работа.
Какво имаме ние, за да завърнем при него?
Училище? - Да не би да си научиш всичко?
Вече не можем да учим след боклука, на който ти учат,
след 3 години сред снарядите и бомбите.
Такова нещо лесно не се забравя.
Не ни научиха на нещо полезно,
като да си запалим цигара при вятър или огън от мокри дърва,
или да прободем търбуха врага, докато е объркан.
Какво ще стане с нас след войната? - Ще ти кажа. Виж класа ни.
Излязохме 20, 3-ма са офицери,
9 са мъртви,
Мюлер и още 3-ма са ранени и 1 отиде в лудницата.
Всички ще умрем някой ден, така че не си прави труда.
По-бързо! Строй се! По-бързо!
Химелщос!
Какво става? Полудя ли? - Навън е Химелщос!
Химелщос? Има справедливост в армията!
Така, така. Значи всички сте тук, а?
Доста по-дълго от теб, Хими.
И откога си позволявате подобно фамилиарно държане?
Станете и отдайте чест! Отнася се за всички ви!
Отдай си чест сам! - Кой е този смешник?
Някой ще донесе ли на генерал Лудендорф удобен стол?
Заповядвам ви като висшестоящ офицер!
Искаш ли да те дам на военен съд? - Аз искам!
Тази нощ ще има голяма офанзива и таман ще се отърва от нея.
Ще изпълните ли заповедта? - Цуни ми задника!
Тук отдаването на чест е проява на лош вкус.
Обаче ще атакуваме един град, който сме атакували и преди.
Много загинаха и доста бяха ранени. Беше много забавно.
Ще те вземем с нас.
И ако ни улучат, преди да умрем
ще дойдем при теб и ще попитаме по устав...
"Сержант, разрешете да умра?"
Вие ще си платите за това...
Ето, започна се.
Точно навреме. По-добре се пригответе, момчета.
Ранен съм!
Това е само драскотина, плъх такъв! Ставай! Тръгвай с останалите!
Ставай! - Не! Не! Не!
Ах ти, страхлив плъх!
Смърдящ гнусен плъх! Нека другите мрат, нали?
Ставай! Ставай ти казвам! Напред!
Излизайте от там. - Беше заповядано... напред.
Беше заповядано... Напред!
Напред!
Напред! Атакувай!
Атака!
Напред!
Контраатака.
Искам да ти помогна.
Престанете! Спрете, спрете.
Не издържам повече. Не искам да слушам повече!
А ти защо толкова бавно умираш? Така или иначе ще умреш!
О, не.
О, не. Няма да умреш.
Не, не. Няма да умираш. Това са само леки рани.
Ще си идеш у дома. Ще се оправиш.
Ще си бъдеш у дома много преди мен.
Не можах да избягам. За това ме видя.
Не исках да те убивам. Опитах се да ти спася живота.
Ако отново скочиш тук, не бих те наранил.
Когато скочи при мен, ти беше мой враг и аз се страхувах от теб.
Но ти си просто човек като мен, а аз те убих.
Прости ми, другарю.
Би ли ми простил? Кажи, че ми прощаваш.
О, не. Ти си мъртъв.
Ти си по-добре от мен. За теб войната приключи.
Вече нищо не могат да ти сторят.
Господи, защо ни причиняват това?
Ние искахме просто да живеем. И аз, и той.
Защо трябваше да ни изпращат да се бием един срещу друг?
Ако захвърлим тези пушки и униформи, можеше да си ми брат, като Кат.
Трябва да ми простиш, другарю. Направих каквото можах.
Ще пиша на родителите ти. Ще пиша на...
Жерар Дювал Печатар
Ще пиша на жена ти. Ще й пиша.
Ще се погрижа да не й липсва нищо.
Ще се погрижа и за нея, и за родителите ти.
Само ми прости. Прости ми!
Прости ми.
Моля те, прости ми.
Нещо ужасно се случи вчера.
Намушках човек, със собствените си ръце.
Знам как се чувстваш. За пръв път ти е било.
Нищо. Санитарите ще го намерят.
Не, той умря. Гледах го как умира. - Нищо не си могъл да сториш.
Ние трябва да убиваме. Не да помагаме.
За това сме тук. Например, виж там.
Заковах го. Трябваше да го видиш как излетя във въздуха.
Този трябва да убива днес само с по един изстрел.
Ако се справи, ще го наградят с медал тази вечер.
Не се разстройвай повече за това.
Може би е защото прекарах доста време с него в дупката, а?
В края на краищата войната си е война.
По-бързо!
Рота, стой!
Офицери и останалия личен състав, свободни сте!
Дай от най-добрата наденица. - Две.
Дай бира.
Раз, два, три! Наздраве!
Ей, побързай. Дай бира.
Хей, я престани!
Хайде. Дай бира.
Бира. Една би...
Ха, наздраве.
Да се надяваме, че тази нощ тук ще се напием до припадък.
Да започваме.
Забравил съм, че съществуват такива момичета.
Не съществуват.
Виж само тези нежни малки обувки.
С тях не може да се марширува и километър.
Паул! Не говори за маршировка. Отегчаваш младата дама.
Хиляди извинения.
На колко години е, как мислиш? - Ами, на около 22.
Не, тогава е по-стара от нас. - Тя е на... 17.
Такова момиче.
Трябва да е хубаво, нали, Албърт?
Нямаме шансове, докато той е наоколо.
Хайде да се изкъпем и да изперем дрехите си...
Можем дори да се обезпаразитим.
Чакай малко! Тя вече е далеч от тук.
Виж датата. Май, 1917-а.
Преди 4 месеца. - Така е.
Все пак, нека пием за нея.
За всички тях, където и да се намират.
Албърт, нека все пак се почистим. - Съгласен съм.
Лично аз ги обичам по-закръглени.
Такъв разговор е на по-ниско морално равнище от сегашното.
А сега отиваме на баня.
Баня ли? - И защо?
Не би разбрал.
Водата е ледена. Романтиката стигна прекалено далеч.
Помисли само за очите й! О, и за косата й.
Ето ни и нас! - Не искаме да изпуснем нищо!
Какво правите тук? - Къпем се!
Казват, че имало хора на този свят, които се къпели всяка седмица.
Жени!
Госпожици, желаете ли да поплувате?
О, сладурче!
О, не, момичета! Не си отивайте!
О, Боже!
Моля, не си отивайте! - Не си отивайте!
Храна! Храна!
Нося храна! Нося храна!
Спрете! Забранено да преминавате реката.
Стойте от тази страна или ще си навлечете неприятности.
Какви ги плещят? - Щели да ни чакат довечера.
Ще отидем!
Блондинката е направо влюбена в мен. - Обаче ние сме 4, а те 3.
Аз ги заговорих!
Блондинката е за мен. А вие се бийте за останалите.
Светът е война. Дори в любовта.
Как така? Какво ще правиш? - Ще разбереш.
Кой е?
Аз съм, блонди! - Приятел! Приятел!
Свой! Свой!
Отваря вратата.
Не само благоприлични, но и елегантни! - Чудесна комбинация.
Като че ли е правено за мен. Офицерски шинел.
Ще бъдем в изискана компания.
Благодаря.
Пийни още едно, приятелю.
Твоя или моя рожден ден празнуваме?
Защо питаш?
Защото ми купуваш питие след питие вече 2 часа.
Опитвам се да разбера защо го правиш.
Защо? Защо ли?
А, да, сетих се.
Момчетата ми казаха
да те заглавичкам за известно време.
О, чудесни са момчетата.
Те казаха, че ще им влезеш в положението.
Чувствам се предаден! - Щом така казваш...
На ти това!
И това!
Много си шумен.
Сузане. Искам да ти кажа нещо.
Дано ме разбереш.
Скъпа, никога не ще те видя.
Знам го.
А ако все пак те видя, едва ли ще разбера.
Винаги ще те помня.
Само да знаеш колко си различна от жените, с които се срещаме.
Ти. За това става дума.
С теб цялата война, ужасът и всичката вулгарност
се изпариха от мен като по чудо.
Сякаш никога не ги е имало.
Ние си тръгваме, Паул.
Погледни. Чисто новички ковчези. - Да! За нас.
Трябва да отбележа, че това е доста ободрително, предвид офанзивата.
Грижат се за нас. Но нямат толкова дълъг за Тяден.
Не разговарям с предатели.
Но няма ковчег, който да ме побере. - Не бъди толкова уверен, Казанова.
Ще бъдеш доволен, ако те загърнат във водоустойчив чаршаф
като дървената леля Сали, около остатъците от тялото ти.
О, рамото ми!
Рамото ми.
Католическа болница, Алберт.
Твърдят, че тук дават хубава храна и добро отношение.
Извадихме късмет. - След дъжда в полевата болница
и 24-часовото пътуване с влака заслужаваме малко късмет.
Аз съм Хамакър.
Да, така се казвам.
Бях улучен в главата и ми дадоха удостоверение,
че "Йозеф Хамакър на моменти не може да отговаря за постъпките си".
И от тогава Хамакър си прекарва чудесно тук.
Надявам се, че не са ви ранили лошо, момчета.
Останалите умират толкова бързо, че не остава време да се запознаем.
Ще ни опознаеш доста добре.
Благодаря. Вие също.
Съжалявам, скъпа. Време е да си вървиш.
Да, сестро.
Наблюдавайте.
Ако вземат дрехите му, няма да го видим вече.
Видяхте ли? Ще го закарат в стаята на умиращите.
Когато ти остава малко, те местят, за да могат да използват леглото.
На ъгъла на сградата има малка стая, намира се точно до моргата!
Много е удобно. Спестява ти куп неприятности.
Ами ако се почувства по-добре?
Виждал съм доста да отиват в предсмъртната стая,
но още никой не съм видял да се връща от там.
Сестро, сестро...
Ти ли позвъни, Паул? - Да.
Нещо не е наред ли? - Мисля, че получих кръвоизлив.
Цялата превръзка е мокра. Звъня, а никой не идва.
Мисля, че кървя.
Сестро, донесете стерилна превръзка и пакет с лед.
Защо не ме повикахте? - Той позвъни.
Не можем да ходим, сестро.
Зле ли е, сестро? - Не, ще се оправиш.
Дойдохме навреме.
Какво има? Какво правите?
Трябва да сменим превръзките.
Къде ме водите? - В превързочната.
Не, не! Няма да дойда! Оставам тук!
Хайде, хайде! - Не искам в стаята на умиращите!
Отиваме в превързочната. - Тогава защо вземате дрехите ми?
Лъжете ме! Но аз ще се върна! Няма да умра!
Ще се върна! Няма да умра!
Ще се върна тук! Няма да умра!
АЛБЕРТ КРОП
Сестро Либертин, как е той?
Бедното момче. Наложи се да ампутират крака му.
Паул. Паул.
Паул.
О, той... си е отишъл.
Отишъл си е.
Здравей. Добре дошъл отново, Албърт!
Как си, дечко? - Добре.
Но болката е толкова голяма. Толкова ме боли кра...
Хамакър. Отрязаха ли ми крака?
Разбира се, че не! Колко имаше преди? Два?
Още си ги имаш! Един, два!
Не се прави на глупак, Хамакър. Кажи ми истината.
Разбира се, че не! И ти изглеждаш чудесно.
Погледни. Виждаш ли?
Няма да стана инвалид. - Стига, стига.
Няма да живея така! - Успокой се.
Ще се самоубия при първа възможност!
Не искам да живея! - Ще трябва.
Албърт! Албърт!
Алберт, върнах се!
Казах ви, че ще се върна. Вижте ме всички! Върнах се!
Не бях за там. Преживях го.
Паул, толкова се радвам. - Хамакър, завърнах се от мъртвите!
Това е ненормално. Преди не се е случвало.
Албърт, оздравявай по-бързо, за да си идем у дома скоро.
Албърт, всичко ще бъде наред. - Да, Паул.
Сега всичко ще се оправи.
Паул! Паул!
Какво има, Паул? - Нищо.
Паул. - Дай ми носната си кърпичка.
Майко? - Тук съм, Паул. Тук съм.
Мама е болна.
Ранен ли си? - Не, мамо. В отпуска съм.
Виж ме как плача, вместо да съм щастлива.
Ана, донеси буркана със сладкото от къпини.
Още го обичаш, нали?
Да, майко. Но не съм опитвал от доста време.
Трябваше да се обадиш, че ще си идваш.
Правя картофен сладкиш. - Не го оставяй да изгори.
Паул, седни до мен.
Моят Паул.
Детето ми.
За малко да забравя, мамо. Донесъл съм малко подаръци.
Виж, мамо. Хляб, наденица и ориз.
Паул, да не би да си гладувал.
Дали да не отида да кажа на татко, че Паул си е дошъл?
Паул ще наглежда яденето. - Не, аз ще стана.
Паул, сега си войник, нали?
Но някак си като че ли не мога да те позная.
Ще сваля униформата.
Ще ти донеса костюма. В гардероба е, където го остави.
Наистина ли си тук, Паул?
И няма да изчезнеш, нали?
Не. Тук съм.
Дрехите са ти готови, Паул.
Спомням си как улови тази. - Да. А ти ми я взе, помниш ли?
Така беше.
Може и да не сме на фронта, но знаем как да уважим войника,
който напредва през кръвта и смъртта. Господа, за моя син.
Наздраве. - Наздраве.
Радвам се, че се запознах с вас, млади човече.
Как е положението там? Ужасно, нали?
Но трябва да вървим напред.
В края на краищата поне получавате първокачествена храна там.
Всъщност тук е по-зле.
Само най-доброто за нашите войници. Това е нашето мото.
Само най-доброто за войниците.
Но трябва хубавичко да отупате франсетата!
И ако искате да си дойдете у дома,
нека ви кажа какво трябва да направите.
Помогнете малко.
Така, ето я фронтовата линия.
Прилича на буквата "V".
Ето го Св. Куентин. Виждате го сами.
Почти сте стигнали до там, нали така?
Давайте напред и стига сте се занимавали с франсетата!
Смажете тези войски! И отново ще имаме мир.
При нас на фронта войната е доста по-различна от колкото тук.
Та вие не знаете нищо за войната.
Виждате само вашата част,
но това тук показва цялостната картина!
Не можете да го оспорите.
Разбира се, вие изпълнявате дълга си и рискувате живота си.
Но за това пък получавате най-големи почести.
Всички войници трябва да получат медал "Железен кръст".
Първо, вражеските линии трябва да бъдат пробити при Фландрия.
Към Париж! Давайте към Париж!
Не във Фландрия. Аз ще ви кажа откъде да пробиете.
Врагът има много резерви там.
Настоявам за Фландрия! - И защо да правят това,
щом вече са наполовината път до Св. Куентин?
Защото Фландрия е равна като тепсия!
Няма планини, няма забавяне! - Там има много реки!
Идваха от фермите, от училищата, от фабриките.
Вървяха храбро, величествено и само напред,
разбирайки, че няма по-висша цел от тази да спасят своето отечество.
Паул! Как си, Паул?
Радвам се да ви видя, професоре.
Идвате точно навреме, Баумър. Точно навреме.
И ето го доказателството на моите думи.
Младеж, който преди мен достигна до тези прозрения,
който служи на родината си още от първата година на войната,
представител на "Желязната младеж", която направи Германия непобедима.
Вижте го - здрав и кален с ясен поглед.
На такъв войник всички трябва да завиждате.
О, младежо, кажете им няколко думи.
Разкажете им какво е да служиш на родината си.
Нищо не мога да им кажа. - Трябва, Паул.
Кажете им колко нужни са те на бойното поле.
Кажете им защо отидохте и какво ви струваше това.
Нищо не мога да кажа.
Сигурно си спомняте някакви героични случки или прояви на благородство.
Разкажете им за тях. - Да, разкажи ни.
Не бих могъл да ви кажа нищо, което не знаете.
На фронта живеем в траншеите. Водим битки.
Стараем се да не ни убият, но не винаги успяваме.
Това е.
Не. Не, Паул.
Бях там! Знам какво е! - Това не са истинските факти, Паул.
Чух ви да им разказвате същите глупости,
за железните мъже, за младите герои.
Все още мислите, че е красиво и приятно да умреш за страната си, нали?
И ние в началото смятахме така.
Още при първата бомбардировка разбрахме, че ужасно грешим.
Долно и болезнено е да умреш за родината си.
Ако ще умираш за родината си, по-добре изобщо не умирай!
Милиони умряха за страната си. И какво добро донесе?
Помолихте ме да им разкажа колко нужни са те на фронта.
Той ви казва "отидете и умрете!".
Но да го кажете е по-лесно, отколкото да го направите.
Страхливец! - Да, това също е лесно да се каже.
Страхливец! - Лъжец!
Не! Момчета, момчета!
Съжалявам, Баумър, но трябва... - Няма полза от тези приказки.
Няма да ме разберете.
Само че мина доста време откакто излязохме от тази класна стая.
Толкова много, като че ли целият свят се изучи за това време.
На фронта вече изпращат хлапета и те не могат да изкарат и седмица!
Не трябваше да си идвам.
На фронта или си жив, или си мъртъв, това е!
Не можете да заблуждавате хората за това още дълго.
Там вече не знаем дали сме живи или вече сме мъртви.
3 години сме там... 4 години.
Всеки ден е година, всяка нощ - век.
Телата ни са се превърнали в пръст, а мислите ни в глина.
Ние спим и ядем със смъртта.
Ние сме унищожени, защото не ни оставихте на мира!
Не трябваше да си идвам в отпуск. Тръгвам си още утре.
Остават ми още 4 дни, но не мога да остана тук!
Тръгвам си утре!
Съжалявам.
Майко, ще настинеш тук. Върви си легни.
Ще имам достатъчно време за спане, когато си отидеш.
Трябва ли да си тръгнеш утре, Паул? Наистина ли трябва?
Да, майко. Получих нови заповеди.
Много ли те е страх, Паул? - Не, мамо.
Искам да ти кажа нещо, Паул. То е...
Да се пазиш от тамошните жени.
Те са лоши.
Там, където сме ние, няма никакви жени, мамо.
Пази се на фронта, Паул. - Да, майко, ще се пазя.
Ще се моля за теб всеки ден.
И ако успееш, си намери някоя по-безопасна служба.
Добре, майко. Ще се опитам да си намеря работа в кухнята.
И ако другите кажат нещо... - Това не ме притеснява, майко.
Иди си легни, трябва да оздравееш преди да се прибера у дома.
Сложих ти два чифта ново бельо в багажа.
Ще ти държат топло. От чиста вълна са.
Много мило от твоя страна. - Лека нощ, сине мой.
Лека нощ, майко.
О, мамо, мамо...
Ти все още ме мислиш за малко момче.
Защо не мога да сложа глава в скута ти и да поплача?
Тук ли е 2-ра рота? - Тъй вярно.
Това ли са всички? - Тъй вярно.
Бяхме 150 човека, но това останахме от вчера.
Сега ще дойдат нови резерви, докато отново станем 150.
На колко години си? - На 16.
Няма смисъл. Не можах да намеря нищо.
Отново ще трябва да ядем дървени стърготини.
Аз няма да ги ям! От тях ми става лошо.
Сега можем да се върнем към истинската война.
Паул! Как си, стари приятелю? - Ето ме, върнах се.
Много трудно намерих 2-ра рота. Никой не знаеше къде сте.
Радвам се, че ни откри.
Май няма да мога да хапна достатъчно от това.
Дървените стърготини сигурно са много хранителни. Сега имаме само от тях.
Не се шегувам. От тях папкаме.
Не е приличате много на предишната 2-ра рота.
Попълнението е все такова. Не са дорасли да си носят раниците.
Обаче знаят да умират.
Предполагам, че все пак има от старите пушки.
Паул, те непрекъснато измислят нещо да ме уморят.
Къде е Вестхус?
Куриерското куче се е изгубило. Той отида да го доведе.
Вярно ли е това за примирието? - Нямаше такива изгледи.
Искат да продължим войната? Сигурно са полудели!
Германия скоро ще остане без население.
Къде е Детеринг?
Носталгия по дома. Помниш ли онзи черешов цвят?
Не можа да го преживее.
Една нощ си тръгнал за къщи да помогне на жена си.
Заловили го зад линията и повече нищо не чухме за него.
Носталгия по дома, но вероятно не са го изтълкували така.
Къде е Кат? Той...
Кат не! Ако той умре, войната ще свърши.
Нали помниш какво казваше той: Той ще е им е за десерт.
Къде е сега? - Търси нещо да направим супа.
Накъде? - Надолу по пътя, на 3 километра...
Ще се видим по-късно.
Кат!
Паул!
Здравей, Паул.
Как e раната ти? - Оправи се. Сега е добре.
Имаше ли късмет? - Не, с гребло да бях тръгнал,
нищо нямаше да закача. Да седнем тук.
Разкажи ми, Паул, как беше у дома? Беше ли хубава отпуската?
От части. - Какво искаш да кажеш?
Мястото ми не е там, Кат.
Никой от нас не е за там. Тук сме прекалено дълго.
Младежите ме помислиха за страхливец, защото им казах,
че сме научили, че смъртта е по-силна от дълга към отечеството.
А един старец ме посъветва: "Давайте! Завземете Париж!"
Собственият ми баща искаше да нося униформата в негово присъствие.
Домът ми вече не се намира там.
Единствената ми мисъл бе "Искам да се върна при Кат".
Ти си всичко, което имам, Кат. - Значи нямаш кой знае какво.
Липсваше ми, Паул.
Поне знаем за какво става дума тук. При нас няма лъжи.
Да превземем Париж?
Би трябвало да видиш с какво разполага врагът.
Там ядат бял хляб. Имат десетки самолети,
а танковете им преминават през всичко.
За нас какво остава?
Оръдия, с толкова износени цеви, че ръсят снарядите върху нас.
Нямаме храна, нямаме боеприпаси, нямаме офицери.
Да сме превземели Париж! Значи такива ги дрънкат там.
Мисля, че е време да си вървим.
Излъгах бедната си майчица.
Казах й, че тук не е толкова зле, защото винаги сме сплотени.
Сега съм с теб и започвам да вярвам, че това е истината.
Залегни!
И този не ни уцели. Хайде. Да вървим.
Почакай. Мисля, че кракът ми е счупен.
Май няма да мога да ходя. - Раниха ли те, Кат?
Аха, мисля, че ми счупиха пищяла.
Не е толкова зле. Дръж здраво.
Дали е на късмет? - Добър късмет.
Това значи, че войната ще свърши. - О, не!
Войната няма да свърши, докато наистина не ме заковат.
Сега този... Внимателно.
По-леко!
Хайде. Ще те нося. Дай ръка.
Внимателно.
Добре, да вървим.
Хлапе, сега ще ни разделят.
Може би ще се видим по-късно, когато войната свърши.
Да, дечко. - Ще си разменим адресите.
Не можете да очистите и двама ни в един ден.
Със сигурност ще се видим отново, Кат.
Помниш ли деня, когато донесе прасето във фабриката?
И после между дърветата, когато ни учеше как да се пазим от снарядите?
И първата ни бомбардировка. Как плаках само.
Тогава бях новобранец.
Пристигнахме.
Всичко ще се оправи, Кат.
Можех те да си спестите труда, той е мъртъв.
О, не. Сигурно е припаднал. Уцелен е в пищяла.
Мъртъв е.
Искате ли да вземете военната му книжка?
Не сте роднини, нали? - Не сме.
Твой ред е. Записа ли името и номера му?
Да, ефрейтор Станислав Катчински, №306.
Превод и субтитри: WarOfTheWorlds
Редакция: Best Ripper